Magyarország története

3.

Koszta László

VÁLSÁG ÉS MEGERŐSÖDÉS

1038–1196

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Pogánylázadások és trónviszályok (1038-1077)

Szent István öröksége

Orseolo Péter és Aba Sámuel küzdelme

András konszolidációs törekvései és sikerei

A trónviszályok kiújulása

Megerősödés, Szent László uralkodása (1077–1095)

Salamon legyőzése

Törvénykezés

Egyházpolitika

Külpolitika: terjeszkedés a Balkánon és a Tengermelléken

Megújulás Könyves Kálmán uralma alatt (1096-1116)

Kálmán és Álmos herceg viszálya

Hódítás Dalmáciában

Új törvények, új irányok. Írásbeliség

Bizánc árnyékában (1116–1172)

II. István kudarcai

II. (Vak) Béla sikerei

Háborúkkal teli esztendők

A trónviszályok kiújulása

Kísérlet Bizánc örökébe lépni. III. Béla Királysága (1172–1196)

Nagyhatalmi törekvések és balkáni terjeszkedés

A királyi jövedelmek

Egyház és politika

Udvari művészetek és írásbeliség

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

POGÁNYLÁZADÁSOK ÉS TRÓNVISZÁLYOK (1038-1077)

Szent István öröksége

A középkori magyar állam létrejöttét és a vele szorosan összefüggő krisztianizációt, amely a magyarság társadalmi, gazdasági, kulturális és életmódbeli átalakulásával járt együtt, Szent István uralkodásához szokás kötni. Ez a hagyomány már a 11. század végén jelentkezett azokban a korabeli történeti munkákban, amelyek az államalapító király szentté avatásához kapcsolódva készültek. A kanonizációt és az első magyar uralkodó tiszteletét megalapozó legendák természetszerűleg kiemelték István személyiségét. Hangsúlyozták a szent király politikai jelentőségét, uralkodását – elődei és főleg közvetlen utódai országlását elnagyolva – az előremutató történések elhallgatásával mutatták be. Igaz, ez történt már István apjának, Géza fejedelemnek országlása bemutatásakor is. Utóda, Péter király pedig egyenesen negatív szereplőként jelent meg a magyar történeti hagyományban. Akad olyan, az uralkodókat bemutató Árpád-kori forrás, amely egyszerűen nem vesz tudomást Aba Sámuelről mint magyar királyról. Szent István 1038. augusztus 15-én bekövetkezett halála így kimondatlanul is egy korszak lezárásaként jelent meg, amelyet válságos évtizedek, trónviszályok, belső megosztottság, a pogányság újjáéledése, a nyugati és keleti irányból egyaránt erőteljesen jelentkező külső fenyegetettség jellemez. Az alig megszületett középkori vagy – ennek jellegét jobban kifejező jelzővel – keresztény magyar állam megrendülésének, működési zavarainak korszaka következett 1038 után.

Jobban utánagondolva azonban kitűnik, hogy az István halála utáni időszakot meghatározó problémák már a szent király uralmának utolsó évtizedében jelen voltak. Ezeket azonban István – uralkodói nagyságának köszönhetően – orvosolni tudta, illetve sikerült keretek között tartania. Másrészt a fennmaradt forrásaink tudatos torzításai révén a már korábban jelen levő nehézségek csak az István halála után következő évektől tűnnek fenyegetőnek. Tagadhatatlan azonban, hogy a formálódó magyar állam válsága már 1038 előtt nyilvánvalóvá vált és maga István is felismerte ezt.

István uralkodásában az utolsó évtized, különösen az 1030 utáni évek a kibontakozó válság jegyében teltek el. Uralkodásának utolsó időszakát, különösen az ezredforduló éveivel összevetve, mintha lendületvesztés, elbizonytalanodás, sőt nem egy esetben a megtorpanás jellemezné. Az 1030-ban megszervezett csanádi püspökség létrejöttét, úgy tűnik, már nem követi újabb jelentős, az utókor emlékezetére érdemes alapítás. Nem hallunk az egyházszervezet továbbépítéséről, újabb püspökség, társaskáptalan vagy monostor létrehívásáról.

Az új alapítások hiányánál is jobban jelzi a megváltozott helyzetet az 1030-as német támadás. Ezzel a király és az ország vezetői előtt világossá vált az a nyers valóság, hogy Szent István uralma nem élvezi már azt a birodalmi támogatást, amely több mint három évtizeden keresztül meghatározó volt a magyar állam létrejöttében és intézményrendszerének kiépülésében. István sógorának, Gizella királyné testvérének, II. Henrik császárnak 1024-ben történt halála után már sejthető volt, hogy Szent István országa elveszíti kivételezett helyzetét a német külpolitikában. A továbbiakban a német császári udvarban úgy fognak tekinteni a magyar államra, mint a cseh, főleg pedig a lengyel területekre. II. Konrád támadása nyilvánvalóvá tette az országon belül, különösen a király környezetében élő előkelők előtt, hogy István elveszítette uralmának meghatározó támaszát.

A gondokat súlyosbította, hogy a következő esztendőben egy vadászbalesetben váratlanul elhunyt Imre herceg, a trón várományosa. A trónutódlás, István munkájának folytatása, sőt az elért eredmények megőrzése is kérdésessé vált. Az Árpádok családján belül jelentkeztek, sőt támogatottságot találtak a régi törzsi arisztokrácia körében azok, akik ugyan külsőségekben kereszténnyé lettek, de érzelmeikben még a pogánysággal, a régi renddel szimpatizáltak. Imre herceg halála után, a király ellen egyik rokona, Vazul merényletet kísérelt meg. Vazul, jóllehet neve alapján a bizánci rítust követte, formálisan volt csak keresztény, inkább a pogány értékeket követte. Mindezt jól mutatja, hogy három fia közül a legidősebb, Levente közel két évtizeddel később bekövetkezett halála idején még pogány volt és az utolsó pogány magyar fejedelem, Taksony mellé temetkezett. István király határozottan leszámolt a hatalma ellen lázadókkal. Vazult megvakíttatta, ezzel alkalmatlanná tette az uralkodásra, de fiait, Leventét, Andrást és Bélát hagyta, hogy külföldre meneküljenek. A merénylet nyilvánvalóvá tette István előtt, hogy a német támogatást elveszítő hatalma, annak ellenére, hogy az Árpádok uralma alá vonta – részben a sikeres hadjáratoknak, részben bölcs kompromisszumoknak köszönhetően – a magyarság egészét, milyen törékeny. Saját családján belül sem élvez töretlen támogatást és megkérdőjelezhetetlen tekintélyt, és a régi, hatalmát átmentő törzsi arisztokráciában sem bízhat. Ebben a politikai helyzetben a trónutódlás kérdését mielőbb rendezni kellett. István előtt bizonyossá lett, hogy a formálódó keresztény magyar királyságot csak családjának, rokonságának olyan tagjára bízhatja, akinek semmilyen kapcsolata sincs a régi, pogány hagyománnyal, a törzsi berendezkedés még továbbélő erőivel. Szinte adódott, hogy udvarába hívja nővére és az egykori velencei dózse, Orseolo Ottó fiát, Pétert. Velencei származása folytán kétség sem férhetett ahhoz, hogy a kijelölt utód következetesen tovább folytatja a krisztianizációt, az egyház és az állam intézményeinek kiépítését. Péterben megbízott István, de tisztában volt azzal, hogy Péter leendő utódlásával szemben sokaknak fenntartásai vannak. Mindezt mutatja, hogy halála előtt röviddel István összehívta a püspököket a világi előkelőkkel együtt és megeskette őket, hogy elismerik királyuknak Pétert.

A trónöröklés kérdése, úgy tűnik, hogy a közvetlen utódláson is túlmutató következményekkel járt. Szent István uralma, mint az első keresztény király országlása még egy évszázad múltán is konkrét példaként szolgált. István után a trónt nem az elsőszülöttség jogán, hanem jelölés vagy kiválasztás alapján nyerte el Péter, és ezzel példát adott arra, hogy a keresztény monarchiákban az általánosabban elfogadott primogenitúra mellett, esetenként azzal szemben a trónt választás és jelölés útján is örökölni lehet a dinasztián belül.

A problémák a 11. század első felében nemcsak a magyar államot érintették, hanem hasonló krízisjelek figyelhetők meg a megszülető közép-európai régió másik két formálódó államában is. A válság az átalakulást korábban kezdő cseh területeken közvetlenül az ezredforduló éveiben jelentkezett, Lengyelországban és Magyarországon jó három évtized múltán. A nehézségek mértéke is különböző volt. Mindent összevetve, úgy tűnik, a válság a magyar társadalmat és politikai berendezkedést rázta meg a legkevésbé. A magyar állam – néhány rövid esztendőtől eltekintve – meg tudta őrizni önállóságát, és uralkodói a nehéz időszakban is folyamatosan viselték a királyi címet. Ez pedig egyedülálló volt a Német Birodalom keleti szomszédságában.

Bizonyos tehát, hogy a nehézségek nem István halálával, 1038-ban kezdődtek, a válság nem csupán a magyar államszervezés és krisztianizáció sajátja, hanem egy általánosan megfigyelhető közép-európai jelenség, amelyet csak elmélyített a kortársak által is elismert, nagyra tartott államalapító királyunk halála. Az utódlás Szent István határozott akaratának köszönhetően zökkenőmentesnek bizonyult, annak ellenére is, hogy komoly fenntartásokat sejthetünk Péter utódlásával kapcsolatban. Az Árpádokkal rokon magyar előkelők, köztük Aba Sámuel mellett a királyi udvarban csak velenceinek nevezett Péter kiemelését, úgy tűnik, maga a bajor származású Gizella királyné is nehezményezte.

Orseolo Péter és Aba Sámuel küzdelme

István halála után, 1038 augusztus végén Péter elfoglalhatta a trónt. Az új uralkodó a Szent István-i politika következetes folytatására törekedett. Új pénzt veretett, okleveleket, törvényeket adott ki és elődjéhez hasonlóan adókat szedett. Péter mindenben meg kívánt felelni István elvárásainak és egy keresztény uralkodótól megkövetelt normák szerint kormányozta az országot. Az istváni politikához való tudatos ragaszkodást fejezte ki az, hogy befejezte az 1009-ben alapított pécsi püspökség székesegyházát. Péter elsősorban a világi egyházszervezetet támogatta, mivel nem tudunk bencés monostoralapításról uralkodása alatt. Sőt még Szent István hívására az itáliai Monte Cassinóból kolostoralapítás szándékával Magyarországra érkező bencéseket sem támogatta, hanem gazdagon megajándékozva visszaküldte őket. Az István alapította székesfehérvári társaskáptalan mintájára Budán, a Dunától keletre fekvő országrész megközelítése miatt stratégiailag fontos Pest környéki átkelők, révek közelében a királyi jelenlét erősítése érdekében egy újabb királyi társaskáptalant hozott létre. Sokatmondó az új templom patrocíniuma: Szent Péter. Nyilvánvalóan az uralkodó névadó szentje iránti tisztelete is kifejeződött a Szent Péter titulus kiválasztásában, de ennél többet kell látnunk ebben. Különösen annak tudatában, hogy a magyar történeti hagyományban később olyan negatívan ábrázolt uralkodásáról a tudatos torzítás, elhallgatás ellenére megőrződött a pécsi Szent Péter-székesegyház befejezésének emléke. Az itáliai származású uralkodó Szent Péter kultuszának előtérbe helyezésével a német expanziós törekvések ellensúlyozására a pápasággal kívánta megerősíteni a kapcsolatokat.

Péter egyházi alapításaival, a püspökségi szervezet továbbépítésével saját hatalmi pozícióit kívánta erősíteni. Szent István püspökségeit uralkodásának első évtizedében hozta létre. 1009-ig hét egyházmegyét szerveztek meg az országban. A püspökségi szervezet továbbépítése ezután megtorpant, és csak két évtized múltán, 1030-ban sikerült újabb egyházmegyét megszervezni, a déli országrészt lefedő csanádi püspökséget. Péter újabb püspökség alapítását kezdeményezte. Az új egyházmegye azonban nem a keleti országrészben jött létre, ahol a krisztianizáció és az egyházszervezet kiépítése messze elmaradt a Dunántúlhoz képest. Az új püspökség Vác székhellyel az ország középső területén szerveződött meg. Az új egyházmegyét döntő részben az Aba Sámuel és István megegyezése eredményeként létrejött, igen nagy kiterjedésű egri püspökség területének rovására alakították ki. Mindez jelzi, hogy nem elsősorban egyházszervezeti motivációkat kell látnunk az újabb egyházmegye megteremtésében, hanem hatalmi érdekek hívták létre azt. Az egri egyházmegye szoros kapcsolatban állt Aba Sámuellel, akinek szállásterülete részben egybeesett az egri püspökség alá tartozó vidékkel. Eger területének jelentős csökkentése és kiszorítása a Duna mentéről egyet jelentett Aba Sámuel befolyási területének korlátozásával, illetve személye távol tartásával a Magyar Királyság dunántúli központjaitól. A budai társaskáptalan és a váci püspökség megszervezésével Péter saját hatalmi pozícióit igyekezett megerősíteni a Duna mentén, elsősorban a nagy fontosságú révek feletti ellenőrzés kiterjesztésével.

A külkapcsolatok terén már nem volt olyan egyértelmű az államalapító király elveinek követése. A pápaság felé mutató gesztusként értékelhetjük a Szent Péter titulusú templomok támogatását. A Magyar Királysággal határos két birodalommal István igyekezett kiegyensúlyozott kapcsolatokat kialakítani. A két császársággal szövetségesi viszonyra törekedett, és egyikük irányában sem kísérelt meg támadólag fellépni, még 1030 után, a német támadást követően sem. Ezzel szemben Péter, saját rokoni kapcsolatait is figyelmen kívül hagyva, betört a német területekre, az osztrák őrgrófságba. III. Henrik német császárral szemben pedig aktívan támogatta Bretiszláv cseh herceget. Bizánc ellenében felkarolta rokonának – Gavril-Radomir bolgár trónörökös és Szent István nővérének házasságából született –, Delján Péternek Magyarországról kiinduló törekvéseit, amelynek célja Bulgária felszabadítása volt a bizánci uralom alól.

III. Henrik (1017–1156)

II. Konrád német császár fia, aki 1035-től társuralkodóként, majd apja halála után, 1039 és 1059 között császárként kormányozta a Német Birodalmat. A Száli-dinasztia legjelentősebb uralkodója volt, aki elérte, hogy birodalmában megszűntek a belső harcok. Cseh- és Magyarország ellen több hadjáratot vezetett és főleg Csehországban sikerült elfogadtatnia a birodalom főhatalmát. A mélyen vallásos uralkodó a 11. század közepén kibontakozó egyházi reform kezdeményezője volt, támogatta a pápaság megújulását. 1046-ban a három egymással rivalizáló pápát letétette, és új pápát választatott. III. Henrik hatalma a 11. században Nagy Károlyéhoz és I. (Nagy) Ottóéhoz volt mérhető.

Péter hatalmas lendülettel, nagy elhivatottsággal vette át a hatalmat és kormányozta az országot. Bizonyítani, igazolni akarta, hogy méltó a trónra és mindenképpen maradandót kívánt alkotni, mint ahogy elődje tette. Úgy tűnik, hogy hiányzott belőle az a bölcs kompromisszumkeresés, amely felvállalta a már kereszténnyé lett, de a régi rend, a pogány hitvilág tradícióival is még kapcsolatot tartó előkelőkkel való együttműködést. Az István elleni merénylet után, már trónörökösként is, szembesülnie kellett azzal, hogy az udvarban, sőt a királyi tanácsban is jelen vannak a formálisan ugyan kereszténnyé lett, de a pogánysággal szorosan összefüggő régi rend hívei. Ez különösen elfogadhatatlan volt a Velencéből, egy szilárdan keresztény elvek szerint kormányzott területről érkező uralkodó számára.

Péter országlása kezdetétől így a külföldről, főleg Itáliából és német területekről betelepült, idegen származású előkelőkre támaszkodott. Az ő hűségükhöz kétség sem férhetett, mivel hatalmukat, egzisztenciájukat az új, keresztény alapokon nyugvó királyi hatalomnak köszönhették és szinte idegenek, gyökértelenek voltak a formálódó, pogány hagyományokkal még átszőtt magyar társadalomban. A későbbi krónikás hagyomány rosszallóan meg is jegyzi: „teuton dühvel kegyetlenkedve fittyet hányt Hungária nemeseire, a föld javait a vadállat módjára fecsegő latinokkal együtt dölyfös szemmel s telhetetlen szívvel zabálta föl, az erősségeket, őrhelyeket meg a várakat a teutonok és a latinok őrizetére bízta.”

A krónikaidézet nyilvánvalóvá teszi, hogy Péter alatt kiszorultak a hatalomból a törzsi-nemzetségi arisztokrácia azon képviselői, akik átmentették hatalmukat az ezredforduló korszakos változásai közepette, sőt Szent István alatt a jövevények mellett helyet kaptak a kormányzásban. Az idegenek és a magyar előkelők között meglévő kommunikációs nehézségek, a régi világ szokásaival szemben megnyilvánuló türelmetlenség elviselhetetlen lett, miután a velencei uralkodó és külföldi előkelői szinte teljesen kiszorították a formálódó arisztokrácia magyar származású tagjait.

Péter kormányzati hibáit az is nyilvánvalóvá teszi, hogy még Gizella özvegy királynéval és kíséretével is szembekerült. A szembenállás még a Péter koronázása előtti időkben gyökerezhet, és talán nem is Péter, hanem Gizella volt a kezdeményezője. A királyné személy szerint nehezen élhette meg, hogy a trónra várományos fiai, Ottó, majd Imre herceg fiatalon elhunytak, így fiúgyermek nélkül maradt. Szent István művét nem fiai fejezhetik be, hanem Péter. Mindezt még keserűbben élte meg férje halála után, megözvegyülve, egyedül maradva. Gizella egyre ellenségesebben viszonyult az új király személyéhez. A kettőjük közötti konfliktus eredményeként Péter megfosztotta hatalmától a királynét, aki teljesen háttérbe szorítva, szinte házi őrizetben élt. Gizella félreállítását megkönnyítette, hogy az ellenséges német–magyar kapcsolatoknak köszönhetően az özvegy királyné mögött nem állt már az a bajor politikai támogatottság, amely az 1020-as évek közepéig nyilvánvaló volt. Gizella félreállítása miatt a német, elsősorban bajor származású előkelők közül is többen fenntartásokkal voltak Péter országlásával szemben. Bizonyos jelek azt mutatják, hogy az egyháziak körében is elégedetlenség bontakozott ki. Ennek jele lehet az, hogy Péter két olyan püspököt fosztott meg hatalmától, akik bizonyosan még István alatt nyerték el főpapi méltóságukat.

Az új király politikájának legnagyobb vesztesei a magyar származású, a törzsi-nemzetségi vezetőrétegből a formálódó arisztokráciába Szent István alatt bekerült, de Péter alatt mellőzött előkelők lettek. Ennek az elégedetlen, hatalomból kiszorult rétegnek a reprezentánsa Aba Sámuel volt. István alatt Aba évtizedeken át udvarispán – a későbbi nádori tisztség elődje –, a király után következő világi méltóságviselő volt az országban. Hasonlóan, mint Péter, rokonságban állt Istvánnal. Felesége ugyanúgy a szent király húga volt, mint Péter anyja. Udvari méltósága és rokoni kapcsolata révén bizonyosan saját magát is alkalmasnak tartotta a trón betöltésére. A Péter uralma alatt mellőzött magyar előkelők így Aba Sámuelben látták érdekeik védelmezőjét. Az előkelők széles rétegének támogatását élvező összeesküvés bontakozott ki Péter hatalmával szemben. Az elégedetlenkedők új királynak Aba Sámuelt választották meg. Péternek nem maradt más lehetősége csak az, hogy 1041 őszén, alig háromesztendőnyi uralkodás után korábbi ellensége, III. Henrik védelmét és támogatását kérje.

Aba Sámuel uralkodása bosszúval kezdődött. Leszámolt az elűzött Péter híveivel, majd eltörölte az általa kivetett adókat, visszavonta elődje törvényét. Aba tisztában volt azzal, hogy hatalmának biztosítása érdekében alapvető, hogy III. Henrik német uralkodóval elismertesse az uralomváltást. Röviddel a koronázás után követeket küldött III. Henrikhez, aki azonban határozottan elutasította közeledését. Erre válaszul a következő év elején a magyar király csapatai betörtek az osztrák őrgrófság területére. III. Henrik elhatározta, hogy háborút indít Magyarország ellen. A nyár végén indult német csapatok mélyen benyomultak az országba, és a következő évben megismétlődött a támadás. Aba tisztában volt azzal, hogy sokáig nem tud ellenállni a megújuló német betöréseknek, ezért pénzen fegyverszünetet vásárolt és további engedményeket tett III. Henriknek. Visszaadta az elfogott hadifoglyokat, sőt lemondott az 1030-ban elfoglalt osztrák területekről, a Bécsi-erdő keleti részéről. Ezzel a lépéssel hosszú évszázadokra állandósult a német–magyar határ a Lajta folyó mentén.

Aba uralkodása alatt kiszorultak a hatalomból a Pétert korábban támogató, döntően német és olasz eredetű előkelők. Az új király szabad utat engedett a pogányságnak. Az ország déli részén pedig megjelent a balkáni eredetű bogumil eretnekség. Mindezzel együtt a püspökök elveszítették befolyásukat, sőt az egyház megadóztatását is tervbe vették. Nyílt pogány restauráció körvonalazódott, és veszélybe került Szent István öröksége. Aba politikája alig két év alatt, annak ellenére, hogy az idegenek visszaszorulását hozta, széles nemesi ellenállást váltott ki. Egyre többen voltak olyanok, akiknek hatalmát, befolyását a keresztény állam és intézményrendszere biztosította, és mindezt veszélyeztette a magántulajdont elutasító pogány vallásossággal együtt jelentkező törzsi-nemzetségi hagyomány. A szerveződő nemesi összeesküvés kitudódott. 1044 tavaszán Aba Sámuel Csanádon leszámolt a szervezkedőkkel úgy, hogy ötvenet kivégeztetett közülük. A véres megtorlás döbbenetet váltott ki. A felháborodást tetézte, hogy mindez közvetlenül húsvét előtt, a nagyböjt idején történt. A király durván megsértette és semmibe vette a keresztény szokásokat. Válaszul a püspöki kar legbefolyásosabb tagja, Gellért csanádi püspök nem volt hajlandó Abát húsvétkor megkoronázni. A szokásos ünnepi koronázás az uralkodó szimbolikus megerősítését is szolgálta, és ennek megtagadásával Gellért nyíltan kifejezésre juttatta, hogy Aba méltatlan a trónra, és felvállalta a szembenállást.