Magyarország története

4.

Zsoldos Attila

NAGY URALKODÓK ÉS KISKIRÁLYOK

A 13. SZÁZADBAN

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

III. Béla örökösei

III. Béla fiai

Imre király és András herceg

II. András és reformjai

Az „új berendezkedés”

Az aranybulla és a királyi szerviensek

Halicstól a Szentföldig

II. András utolsó évei

A tatárjárás és következményei

IV. Béla átveszi a hatalmat

Tatárok Magyarországon

Az ország újjáépítése

IV. Béla és fiai

A királyi hatalom válsága

A kiskirályok színre lépnek

A király, a főpapok és a kunok

A “kun” király és a velencei herceg

Az uralkodó és a kiskirályok

A kormányzat átalakulása

A győzelemhez vezető út

A 13. század öröksége

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

III. BÉLA ÖRÖKÖSEI

III. Béla fiai

Ezeregyszázkilencvenhat április 23-án elhunyt III. Béla király (1172–1196), s vele egy korszak is a sírba szállt. Béla Magyarországa azokra az alapokra épült fel, amelyeket még a keresztény Magyar Királyság megalapítója, Szent István (997/1000–1038) fektetett le. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a 12. század végének Magyarországa minden tekintetben pontos mása lett volna az államalapítás korinak, azt azonban igen, hogy a magyar társadalom szerkezetében és intézményeiben a Szent István halála óta eltelt közel két évszázad alatt végbement változások részint a korábbi állapotok szerves továbbfejlődésének – s nem azok megtagadásának – eredményeként álltak elő, részint pedig fokozatosan és különösebb megrázkódtatások nélkül mentek végbe. A III. Béla halála után néhány évvel megkezdődő új évszázad éppen ebből a szempontból különbözött a leginkább a korábbiaktól: a 13. század folyamán gyors és az élet szinte minden területét érintő változások követték egymást, melyeket társadalmi feszültségek és politikai viharok kísértek – hol a változások okaiként, hol azok következményeiként. A század első harmadában megindult átalakulási folyamatot ugyanakkor egy elementáris erejű külső támadás – amelyhez fogható csak akkor érte Magyarországot, amikor a középkor végén az oszmán terjeszkedés átlépte az ország határait – még fel is gyorsította. Mindezek együttesen azzal a következménnyel jártak, hogy 1300 körül az ország már alig-alig hasonlított a száz évvel korábbira.

III. Béla virágzó országot és két felnőtt fiút hagyott hátra. A trónt legidősebb fia, a huszonkét éves Imre örökölte, öccsének, az 1177 táján született Andrásnak apja beváltatlanul maradt keresztes fogadalma és a vállalkozás véghezviteléhez szükséges kincsek jutottak. (III. Béla másik két fiáról, Salamonról és Istvánról, nevükön kívül csak annyit tudunk, hogy Imrénél és Andrásnál fiatalabbak voltak, s egyikük 1198-ban még bizonyosan életben volt.)

A két idősebb herceg már III. Béla életében belekóstolhatott a hatalomba. Imrét apja 1182-ben megkoronáztatta, ez azonban pusztán annak ünnepélyes kifejezésére volt hivatott, hogy az ötéves gyermek számít a trón várományosának. Egy tizenkét évvel később kelt forrásunk viszont arról tanúskodik, hogy akkor, 1194-ben, Béla már hatalmat is adott Imrének. Rábízta a gazdag déli tartományok, Szlavónia, Horvátország és Dalmácia kormányzását, megteremtve ezzel azt a 13. század egészében élő hagyományt, mely szerint e tartományok a trónörököst illetik apja életében. Andrásnak viszont az ország határain túl keresett trónt III. Béla. A 12. század végén már sok évtizedes hagyományra tekintett vissza, hogy az Árpádok – akiket szövevényes családi szálak fűztek a szomszédos orosz fejedelemségek uralkodóihoz – időről időre beavatkozzanak az orosz rokonság gyakori belviszályaiba. A korábbiakban a magyar uralkodók beérték azzal, hogy katonai segítséget nyújtottak a szövetséges orosz fejedelemnek, III. Béla volt az első, akiben felmerült a gondolat: egy ilyen hadjárat a magyar királyi hatalom északkeleti kiterjesztésének eszközeként is felhasználható lehet. Az új külpolitikai elgondolás megvalósítására 1188-ban nyílott alkalom. A Magyarországgal közvetlenül szomszédos orosz fejedelemség, Halics népe elűzte uralkodóját, Vlagyimirt, aki családostul III. Béla udvarában keresett menedéket, nyilván abban reménykedve, hogy a magyar király – miként azt elődei is tették annyi alkalommal más orosz fejedelmek esetében – visszasegíti majd trónjára. Béla azonban fogságba vetette Vlagyimirt, s országát másodszülött fia számára foglalta el. András herceg azonban nem tudta megkedveltetni magát Halicsban, főként azért nem, mert a rendelkezésére bocsátott katonaság otromba megszálló erőként viselkedett. Az elégedetlenség élére a fogságából időközben megszökött és lengyel segítséggel visszatérő Vlagyimir állt, akinek 1190 tavaszán sikerült elűznie Andrást Halicsból. III. Béla viszonylag könnyen beletörődött a kudarcba, de ország nélkül maradt fiában, amint azt a későbbi fejlemények sejtetik, jóval mélyebb nyomokat hagytak a történtek.

Szlavónia, Horvátország és Dalmácia

A középkorban a Dráva és a Száva folyók közötti terület nyugati részét, valamint a Szávától délre a Kárpát-medence és az adriai partvidék között a vízválasztó hegység szerepét betöltő Kapellákig terjedő területet nevezték Szlavóniának. A 11. század végéig független

államként létező középkori Horvátország a Kapelláktól délnyugatra, az Adriai-tenger partvidékén feküdt. A Dalmácia név a középkori

Horvátországtól délre fekvő tengerpartot és a kelet-adriai sziget-

világot jelölte.

Imre király és András herceg

Mindezen előzmények némiképp érthetőbbé teszik a III. Béla halála után bekövetkezett eseményeket. Imre király akadálytalanul foglalhatta el apja trónját, s ugyanebben az évben meg is nősült; felesége a távoli Aragóniából származó Konstancia lett. III. Béla özvegye, Capet Margit 1197-ben elhagyta az országot: egy keresztes sereghez csatlakozott, hogy hátralévő éveit a Szentföldön élje le, ahol néhány hónap múlva meg is halt. András herceg, bár apja végakarata ezt kívánta volna tőle, nem kísérte el mostohaanyját a tengerentúlra. Az országban maradt, s az örökségképpen megkapott pénzt arra költötte, hogy támogatókat toborozzon magának az országon belül és kívül. Minden jel arra vall, hogy úgy gondolta: az egyelőre gyermektelen bátyja örököseként immár őt illeti meg annak egykori hercegsége. Imre azonban nem akart osztozni öccsével az ország feletti uralmon, ezért András fegyverrel támadt bátyja ellen. Lipót stájer herceg támogatásával le is győzte valamikor 1197 és 1198 fordulója táján, s így kényszerítette rá akaratát Imrére.

Az ország feletti politikai hatalom ily módon megoszlott a két fivér között, hiba lenne azonban arra gondolni, hogy ez a fejlemény önmagában káros vagy akár csak kedvezőtlen lett volna. Az ország egy részének átengedése a királyi család valamely férfitagjának (az uralkodó fiának vagy éppen öccsének) lehetőséget biztosított arra, hogy a tartomány kormányzása kielégítse a herceg hatalomvágyát és lekösse energiáit. Megvolt ugyanakkor az az előnye is, hogy a herceg személyén keresztül a központi hatalom, ha közvetve is, szorosabban ellenőrizhette a távoli tartományokat, mint egyébként, s ráadásul mindazon előkelők, akiknek már nem jutott méltóság a király udvarában, a hercegség tisztségeit viselve kárpótolhatták magukat némiképp. Az ország megosztásának ezen kedvező következményei azonban csak akkor érvényesülhettek, ha a király és hatalomhoz juttatott rokona között zavartalan volt az egyetértés. A későbbiek folyamán erre is látunk majd példát, Imre és András viszonyára azonban a legkevésbé éppen az egyetértés volt a jellemző. Így aztán az osztozásnak sokkal inkább a hátrányos, semmint előnyös következményei fejthették ki hatásukat: tartománya birtokában a herceg olyan erőforrásokra tett szert, amelyeket aztán a király ellenében mozgósíthatott.

András azonban nemcsak a bátyjától kicsikart hercegségére támaszkodhatott, voltak hívei Imre országrészében is. Ezek között, különös módon, számos püspök is volt, ami annál különösebb, mert a pápa egyértelműen Imre pártját fogta a magyar királyi családot megosztó viszályban, amelynek emlékezetes epizódja volt, amikor a király emberei feldúlták a váci székesegyházat András herceg párthíveinek levelei és kincsei után kutatva. A feszültség végül újabb fegyveres összecsapásban robbant ki 1199 nyarán. A támadó fél ez alkalommal is András herceg volt, csakhogy a küzdelemben most alulmaradt, s kénytelen volt Ausztriában menedéket keresni. A két testvér végül III. Ince pápa (1198–1216) közvetítésével békült meg egymással. András visszakapta tartományait, s néhány év nyugalom köszöntött az országra.

A viszály elcsendesülésével az ország visszanyerte külpolitikai cselekvőképességét, amit Imre király sietett is kiaknázni.

I. Mánuel császár (1143–1180) halála után ugyanis a Bizánci Birodalom hanyatlásnak indult, s a Magyar Királyság déli határainak szomszédságában gyors egymásutánban vált függetlenné Bosznia, Szerbia és Bulgária. Imre király a 13. század első éveiben kísérletet tett arra, hogy befolyását kiterjessze mindezen területekre, amihez kapóra jött neki, hogy Bosznia esetében, ahol is a bogumil eretnekség igen elterjedt volt, a katolikus hit védelmezőjeként léphetett fel. Észak-balkáni hadjáratai azonban nem vezettek átütő sikerre, ennek ellenére Imre 1202-ben felvette a „Szerbia királya” címet.

Bogumil eretnekség

A középkori Balkánon széles körben elterjedt vallási irányzat, mely nevét a hagyomány szerinti alapítójáról, bizonyos Bogumil papról kapta. Tanításai rokonságot mutatnak a keresztény ókor több gondolatrendszerével. A bogumilizmus híveinek a kereszténység alaptételeit sajátosan értelmező felfogására egyfajta kettősség jellemző: Isten szellemi világa áll örök harcban az ördög által irányított anyagi világgal, mely utóbbihoz tartozónak tekintették az egyházat is. A bogumilizmus hatást gyakorolt több nyugat-európai eretnekmozgalomra.

A Bizánci Birodalom megrendüléséből fakadó lehetőségeket ugyanakkor nemcsak Magyarország ismerte fel, hanem az Adria és a Földközi-tenger keleti medencéjének kereskedelmi nagyhatalma, Velence is. A pápa által szervezett negyedik keresztes hadjáratra induló nyugati lovagokat a kereskedőváros a maga céljainak szolgálatába állította, s a szentföldi muszlim uralom felszámolása helyett Bizánc ellen vezette. Előbb azonban fontos kereskedelmi riválisát, a magyar fennhatóság alatt álló dalmáciai Zárát (ma Zadar, Horvátország) ostromoltatta meg és foglaltatta el a keresztesekkel Imre király és III. Ince pápa tiltakozása ellenére, majd magának Konstantinápolynak (ma Isztambul, Törökország) a bevételére is sor került. A Bizánci Birodalom ezzel évtizedekre eltűnt Európa térképéről; helyén nyugati jellegű keresztes államok alakultak.

Mindeközben András nem támasztott újabb nehézségeket, ám 1203-ban újra fellángolt a harc a király és a herceg között. Hogy mi okból és miért éppen ekkor, nem tudható: András talán bátyját hibáztatta tartománya egyik ékkövének, Zárának az elvesztése miatt, de az sem lehetetlen, hogy az időközben megházasodott herceg felesége, Gertrúd volt az, aki viszályt szított a fivérek között. Tény mindenesetre, hogy a testvérharc újra András vereségével ért véget. Egy évtizedekkel későbbi, s nem feltétlenül hiteles beszámoló szerint már felsorakoztak egymással szemben az ellenséges seregek, amikor a király fegyvertelenül átment András táborába és öccsét kivezette onnan, miközben azt kiáltotta: „Hadd lám, ki merészel kezet emelni a királyi nemzetség vérére!”. Imre a herceget fogolyként őriztette, feleségét pedig visszaküldte szüleihez (elsősorban ez utóbbi körülmény táplálja a gyanút, hogy Gertrúdnak is köze lehetett a belviszály feléledéséhez). Gertrúd csak Imre halála után térhetett vissza Magyarországra, Andrásnak ellenben hívei segítségével hamarosan sikerült megszöknie. Nyilván ez is közrejátszott abban, hogy – a talán már ekkor is betegeskedő – Imre sietett királlyá koronáztatni ekkor még legfeljebb négyéves kisfiát, Lászlót. Ezt követően – az előzmények ismeretében meglepő módon – Andrást jelölte ki halála esetére fia gyámjául, majd 1204. november 30-án elhunyt.

Az új király Imre fia, III. László lett (1204–1205), aki helyett azonban nagybátyja, András kormányozta az országot. András és Konstancia özvegy királyné viszonya feszültségektől volt terhes, ami végül arra vezetett, hogy Konstancia jobbnak látta, ha fiával és a koronával együtt Ausztriába menekül. Utóbb azzal vádolta Andrást, hogy rátette kezét arra a tetemes pénzösszegre, ami őt, illetve fiát illette volna (ami végül is egyáltalán nem lehetetlen), de talán attól is tartott, hogy a herceg valamiképpen unokaöccse életére tör majd (ami viszont kevéssé valószínű). A kínos helyzetnek végül az vetett véget, hogy III. László néhány hónapnyi névleges uralkodást követően 1205 májusában meghalt. Az annyira áhított trón felé vezető út megnyílt András herceg előtt.

II. ANDRÁS ÉS REFORMJAI

Az „új berendezkedés”

Az 1205. május 29-én megkoronázott II. András király trónra lépte után a hatalomgyakorlás hagyományos intézményeit és szokásait gyökeresen átalakító intézkedések sorozatába kezdett, melyeket okleveleiben összefoglalóan „új berendezkedés”-nek nevezett. Ennek pontos tartalmáról, bevezetésének indokairól csak homályos elképzeléseink vannak, annak köszönhetően, hogy ismereteink szinte kizárólagosan a király valamilyen jogot – többnyire birtokot – adományozó okleveleiből származnak. Ezek alapján az a következtetés adódik, miszerint az „új berendezkedés” lényege a királyi birtokok addig soha nem látott bőkezűséggel történő eladományozása lehetett. A király és az ország szolgálatában szerzett kiemelkedő érdemek birtokadományokkal való jutalmazása kezdettől fogva szokásban volt Magyarországon, ezt az alattvalók el is várták a „királyi bőkezűség”-től. Nyilvánvaló például, hogy az országba a 11–12. század folyamán idegenből beköltöző előkelők vagyonát új hazájukban királyi adományok alapozták meg.

II. András adománypolitikájának ugyanakkor legalább két szembetűnően új vonása világlik elő adatainkból. A király egyik oklevele úgy fogalmaz, hogy „az uralkodó számára az adományozás legjobb mértéke a mértéktelenség”, s ha nem is indokolt szó szerint venni e kijelentést, az tény, hogy András jóval többet adott az arra érdemesnek találtaknak, mint az korábban szokás volt. Pontos adatok az adományok mennyiségi jellemzőiről természetesen nem állnak a rendelkezésünkre, mégsem vagyunk teljesen tájékozatlanok e téren. A 12. század egyik leggazdagabb előkelőjének teljes vagyona például harminc kisebb-nagyobb birtokból állt, míg II. András egyik híve urától az idők során közel ugyanennyi, huszonnyolc, birtokot kapott, emellett azonban még nagy számban voltak olyan földjei, amelyeket apjától örökölt, vásárolt vagy más módon szerzett. András adományai tehát a legszerényebb becslés szerint is megkétszerezték a kegyében állók vagyonát, s mivel sokakat jutalmazott ily módon, a királyi birtokok csökkenése valóban igen nagy mértékű lehetett. Az adományok áradása mellett a királyi birtokpolitika másik újítása abban figyelhető meg, hogy – ellentétben a korábbi gyakorlattal – II. András adományai megtételekor gyakran a várispánságok földjeit is igénybe vette, s elvétve még az is előfordult, hogy egy-egy kisebb várispánság egészét engedte át valamelyik hívének a király.

A birtokadomány

A magyar királyok adományai nem voltak hűbéri jellegűek: már megtett szolgálatokat jutalmaztak, s birtoklásuk nem volt további szolgálatok feltételéhez kötve. Az adománybirtok örökölhető volt, a királyi hatalom azonban meg-megújuló kísérleteket tett annak érdekében, hogy az adományos öröklésre jogosult rokonainak körét minél szűkebbre vonja. Az adománybirtokokkal való rendelkezést a királyi jog korlátozta, ami a gyakorlatban azt jelentette, hogy a megadományozott csak királyi beleegyezéssel adhatta el vagy hagyhatta valamely egyházra királyi adományból származó birtokát.

Az adománypolitika e két vonása messze ható következményekkel járt, ám ezek közül nem a királyi jövedelmek csökkenése volt a legjelentősebb. A korábbiakhoz képest hatalmas méretű magánvagyonok kialakulása alapvetően átformálta az előkelők és a királyi hatalom viszonyát. Amíg az előkelők viszonylag szerény vagyonnal rendelkeztek, hatalmuk és gazdagságuk igazi forrását a királytól hosszabb-rövidebb időre elnyert tisztségek és az azokkal járó jövedelmek jelentették. Most az adományok következtében ez a helyzet megváltozott, s addig soha nem látott méretű magánbirtokok indultak növekedésnek a király régi párthívei és új kegyencei kezén. A kései középkor számos főúri vagyonának alapját éppen II. András adományai vetették meg, nem kis mértékben hozzájárulva ahhoz, hogy a nagybirtokos előkelők már a 13. század utolsó évtizedeiben önálló politikai tényezőként léphettek fel, akár a királyi hatalom ellenében is. A várföldek eladományozása ugyanakkor az ország területének katonai ellenőrzését biztosító várispánságok épségét kezdte ki: ez is sokkal inkább hatalmi kérdés volt tehát, semmint gazdasági.

Várispánság – vármegye

A királyi várakhoz tartozó, olykor egyesével, máskor kisebb csoportokban elhelyezkedő földek és a rajtuk élő, várnépbelieknek nevezett szolgálónépek alkottak egy-egy várispánságot, melyek ilyen formán tehát területileg össze nem függő birtoktestekből álló uradalmak voltak. A várnépbeliek munkáját a szintén szolgarendű, de összehasonlíthatatlanul kedvezőbb helyzetben élő, csak katonáskodással tartozó várjobbágyok irányították. A várispánságok többsége mind területi, mind szervezeti vonatkozásban szoros szálakkal kapcsolódott az ország területi igazgatásának alapintézményéhez, a megyéhez. Az egyes várak alá rendelt földek láncolata kirajzolta a vár uralmi körzetének határát, s az ezen a határon belül fekvő terület egésze tette ki magát a megyét, melynek területén azonban a várispánságtól független királyi, egyházi és magánbirtokok is voltak. A várispánság élén álló várispán volt egyszersmind a megyét kormányzó megyés ispán.

Más kérdés, hogy a király az uralkodói udvar ellátását biztosító királyi birtokokból éppoly bőkezűen adományozott, mint a várföldekből, így jövedelmei valóban csökkentek az adományok szaporodásának arányában. A reformok ezek pótlásáról sem feledkeztek meg. Az uralkodói bevételek új súlypontját András a pénzjövedelmekben kereste. Elsőként az Árpádok közül rendkívüli adót vetett ki – melyet azonban viszonylag rendszeresen szedtek be –, új külkereskedelmi vámot vezetett be, gyakran élt a pénzújítás és a pénzrontás eszközével, s hogy az ügyintézéssel se kelljen vesződnie, jövedelmei igazgatásának és behajtásának feladatát zsidó és izmaelita bérlőkre bízta. A reformok közé sorolható, hogy András uralkodásának elején átalakult a királyi udvar szervezete is négy új tisztségviselő – asztalnok-, lovász-, pohárnok- és tárnokmester – megjelenésével. A tárnokmester került a király pénzügyeinek élére, a másik három feladatairól nincsenek közelebbi ismereteink, az azonban bizonyos, hogy az 1220-as évek elejétől mind a négy tisztség viselője az ország legbefolyásosabb méltóságai közé tartozott.

Pénzújítás és a pénzrontás

A magyar királyok a 11. század közepe óta időnként (általában 2–3 évente) új pénzérméket verettek. Az alattvalók kötelesek voltak a régebbi érméket az újakra beváltani, s mivel 3 régi érméért kaptak 2 újat, a pénzújításnak nevezett akció a kincstárnak 33 százalékos hasznot eredményezett. Ennek mértékét azonban növelni lehetett oly módon, ha az új pénzérmék kevesebb nemesfémet (ezüstöt) tartalmaztak. Ez utóbbi eljárás volt a pénzrontás.

Az 1208 táján kibontakozó új berendezkedés intézkedéseit – ahogy az már az ilyen esetekben lenni szokott – azok haszonélvezői támogatták, mások ellenben, akik valamilyen okból érdekeik sérelmét látták a reformokban, hevesen ellenezték. Az utóbbiak közé tartoztak mindenekelőtt azok, akik annak idején Imre király párthívei voltak. Ők András trónra léptével kiszorultak a hatalomból, s természetesen arra sem számíthattak, hogy politikai mellőzésük keserűségét birtokadományok enyhítik majd. Mások egyszerűen csak nem tudtak beférkőzni az uralkodó kegyeibe, s féltékenyen nézték szerencsésebb társaik gazdagodását. A királyi birtokok népei attól tartottak, hogy esetleges eladományozásuk után súlyosabb feltételekkel tartoznak majd szolgálni új uruknak, mint korábban a királynak. Az egyház leginkább a pénzügyekben alkalmazott bérleti rendszert nehezményezte, mert az ebben szerephez jutó bérlők zsidó és muszlim pénzemberek voltak, jóllehet az egyetemes egyház előírásai tilalmazták ezek szakértelmének efféle igénybevételét.