Magyarország története

6.

C. Tóth Norbert

LUXEMBURGI ZSIGMOND

 URALKODÁSA

1387–1437

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Európa a 14. század végén

A Német-római Birodalom

A nagy nyugati egyházszakadás (1378–1417)

Anglia és Franciaország

Új hatalom megjelenése Európában

Zsigmond trónra kerülése  és az egyensúlykeresés időszaka (1382–1400)

Út a trónig (1382–1387)

Az első évek (1387–1392)

Lépésről lépésre, úton a tényleges hatalom felé (1392–1395)

Nikápoly és következményei (1396–1400)

Zsigmond uralkodásának fordulópontja (1400–1404)

Harc az irányításért (1401–1402)

A polgárháború (1403–1404)

A király kormányzatpolitikája

A szuverén uralkodó (1404–1410)

A fegyverek békéje (1404–1408)

Zsigmond király várospolitikája

A konszolidáció kiteljesedése (1409–1410)

Borbála királyné és udvara

Európa vezető fejedelme

Zsigmond magyar király és német király (1411–1431)

Az ország védelme (1410–1437)

Diplomáciai események Magyarországon

Az utolsó évek: király és császár (1431–1437)

A római koronázás és a bázeli zsinat (1431–1434)

Újra itthon (1435–1436)

Az erdélyi parasztfelkelés

A császár halála és a trónutódlás

Ajánlott irodalom

Impresszum

EURÓPA A 14. SZÁZAD VÉGÉN

A Német-római Birodalom

A 14. században Európa egyik legnagyobb területű országa a Német-római Birodalom volt, ám területi kiterjedésével korántsem állt összhangban az azt vezető császár, illetve király hatalma. A birodalom, mint politikai tényező a Hohenstauf-családból származó II. Frigyes 1250-ben bekövetkezett halálával kiesett az Európa sorsát alakító államok sorából, de a császári címnek továbbra is megmaradt a rangja, azaz a kontinens uralkodói között az első hely illette meg. A cím megszerzéséért a mindenkori német királynak Itáliába, illetve Rómába kellett eljutnia. Ez a korszak viszonyai között meglehetősen hosszú diplomáciai egyeztetéseket igényelt, így a legtöbb német uralkodó megelégedett a „római király” címmel. A század folyamán három, a Habsburg-, a Luxemburgi- és a Wittelsbach-családból kerültek ki a német uralkodók. Az egyes német királlyá választott személyeknek annyi hatalmuk volt a birodalom felett, amennyit saját tartományukból meríteni tudtak. A Habsburgok 1273 és 1308 között birtokolták a német királyi címet, s e tisztségükben elsősorban az osztrák és a mai Svájc területén lévő öröklött birtokaik közötti területek megszerzésére törekedtek. Ennek következtében komoly összetűzésekbe keveredtek az ott kialakult kantonokkal, de a velük vívott ütközeteket (Morgarten, 1315, Sempach, 1386) sorra elvesztették. A szövetséghez a 15. században további városok és területek csatlakoztak, amelynek révén komoly katonai erővé váltak. Az így megerősödött szövetség 1415-ben – immáron Zsigmond támogatásával – támadólag lépett fel és végleg megtisztította Svájc területét a Habsburgoktól.

A Habsburgok után a Luxemburgok kerültek a császári trónra. VII. Henrik király 1310-ben megszerezte a Pržemysl-dinasztia kihalásával megüresedett cseh trónt fia, János számára. Ettől kezdve a család kihalásáig, azaz Zsigmond király és császár haláláig a Luxemburgok Prágában tartották székhelyüket. Luxemburgi János cseh király azonban nem tudta megszerezni a német császári trónt, ugyanis a választófejedelmek a Wittelsbach-családból származó IV. (Bajor) Lajost (1314–1347) választották meg. Uralkodása alatt ismét fellángolt a birodalom és a pápaság közötti harc, amelynek eredményeképpen a német választófejedelmek 1338-ban Rhensben úgy határoztak, hogy az általuk trónra emelt uralkodó hatalmának nem előfeltétele a pápai megerősítés, amivel a császárkoronázást formális aktussá tették. Lajos után ismét, ezúttal immáron 1437-es kihalásukig a Luxemburgi-család tagjait választották királlyá.

Kanton

Független paraszti közösségek Svájc területén, amelyek közül három, Uri, Schwyz és Unterwalden 1291-ben önvédelmi célból társulást alapított (Eidgenossenschaft), amely a későbbi svájci államszövetség csírája lett.

A birodalom és Csehország IV. Károly császár és cseh király (1346–1378), Zsigmond apjának uralkodása alatt élte a fénykorát. 1356-ban Károly kiadta a német aranybullát, amelyben szabályozta a trón betöltését. A cseh koronához csatolta Sziléziát, 1373-tól pedig a család uralma alá került a Brandenburgi őrgrófság is. Károly öröklött és szerzett birtokait még életében felosztotta fiai között: Csehországot és a német trónt Vencel, Brandenburgot Zsigmond kapta, míg a többi tartomány a különböző oldalágaknak jutott. Emellett 1348-ban megalapította a prágai egyetemet.

Elméletileg a birodalom részét képezte az Itáliai-félsziget Rómától északra eső része is, de a Hohenstaufok bukásával a területen lévő minden nagyobb város önálló politizálásba kezdett és külön köztársaságot hozott létre. A városok egy része aztán császárpárti (gibellin), másik része császárellenes (guelf) politikát folytatott, ami kitűnő ürügyet biztosított az egymás elleni harchoz. S habár az idő múlásával elhalványodott a két szó eredeti jelentéstartalma, a harcok korántsem csendesedtek, sőt idővel a városokon belül is megindult a két párt közötti rivalizálás. E fegyveres összetűzések eredménye hamarosan megmutatkozott, hiszen a legtöbb városállam az anarchia szintjére süllyedt, és vagy egy önjelölt népvezér, vagy egy diktátor vette át az irányítást, netán egy szomszédos város szállta meg a települést. A 14. század első felére aztán csak néhány nagyobb városnak sikerült felszínen maradnia, amelyek egyúttal bekebelezték a környezetükben fekvő többi települést is. Az egyes városok élére örökletes hatalommal egy-egy család került. Így Milánóban a Visconti (1310–1447), Veronában a Scala (1387-ig), Páduában a Carrara család (1405-ig) birtokában volt a hatalom. Mellettük Piemontot a Savoyai grófok, 1416-tól – Zsigmond rangemelése révén – hercegek vezették. A 15. század új fejleményeként e városok vezetői arra törekedtek, hogy hatalmukat valamilyen módon jogilag is legitimizálják. Ennek érdekében hűbéruruktól, a császártól különféle címeket vásároltak: így például a veronai Scalákat legyőző Visconti család 1395-ben megalapította a Milánói Hercegséget.

Német-római uralkodók (1347–1439)

Luxemburgi IV. Károly 1347–1378

Luxemburgi Vencel (Károly fia) 1378–1400

Pfalzi Ruprecht 1400–1410

Luxemburgi Jodok morva őrgróf 1410–1411 (ellenkirály)

Luxemburgi Zsigmond 1410–1437

Habsburg II. Albert 1438–1439

Az észak-itáliai városok közül kiemelkedett Velence, Genova és Firenze, amelyekben egyrészt megmaradt a köztársasági államforma, másrészt gazdagság tekintetében messze a többiek fölé emelkedtek. Tették ezt – az utóbbi kivételével – főleg annak révén, hogy jövedelmező gyarmatbirodalmat építettek ki. E városok abban is előrébb jártak társaiknál, hogy pénzügyi fölényüket sikeresen tudták katonai hatalommá átalakítani. S habár a 14. század közepén Genova segítségével Nagy Lajos királynak sikerült Velencét rövid időre visszaszorítania, mégis a városállam egyre nagyobb területeket foglalt el a szárazföldön (Terra Firma): 1405-ben Pádua és Verona, 1421-ben Friaul tartomány, 1428-ban Brescia és Bergamo került hatalma alá. Emellett sikeresen harcolt Magyarországgal is Dalmácia visszaszerzéséért.

A harmadik város, Firenze fejlődése annyiban különbözött a másik kettőétől, hogy itt a gazdagságot főleg a bankügyletek és a fejlett textilipar teremtették meg. 1434-ben az egyik bankárcsalád, a Medici, átvette a város vezetését, de az államforma hivatalosan továbbra is megmaradt köztársaságnak. Firenze is felhasználta hatalmát terjeszkedésre (például Pisa 1406-os elfoglalása), de az egyetemes kultúra területén véghez vitt tevékenysége miatt kiemelkedik a többi város közül. Innen indult hódító útjára a 15. század elején az itáliai reneszánsz, amely egyszerre jelentette az antik, ókori embereszmény és kultúra felfedezését és a nemzeti eszme megjelenését. Hatása az Itálián kívüli országok közül elsőként, a 15. század második felének elején Magyarországra érkezett meg.

A nagy nyugati egyházszakadás (1378–1417)

Az Itáliai-félsziget többi részén a sok kis városállam mellett két nagyobb osztozkodott: délen az Anjouk Nápolyi Királysága, míg Közép-Itáliában a Pápai Állam. A 14. század eleje óta azonban a mindenkori pápák nem Rómában, hanem Avignonban tartották udvarukat. Elköltözésüket főleg a város két nagy főúri családja, a Colonnák és az Orsiniek között zajló harc indokolta, amely még a bíborosi kollégiumot is megosztotta. A VIII. Bonifác pápa bukása (1303) utáni ideiglenes elköltözésből végül több mint hetven év lett. A pápaság új székhelye ekkor még az Anjouk családi örökségeként a nápolyi királyok fennhatósága alatt állt, és csak 1349-ben, vásárlás útján került a pápák tulajdonába. S bár Franciaország határánál éltek és a pápák meg a bíborosok többsége is francia származású volt, mégsem mondható, hogy a francia királyok hegemóniája a Szentszék felett kizárólagosan érvényesült volna. A pápai udvar a rómaiak sürgetésére, 1377-ben költözött vissza a városba, ám nem a korábbi székhelyre, a lateráni palotába, hanem a ma Vatikánnak nevezett területre. A költözés azonban korántsem hozta meg a várt eredményt, ugyanis az új olasz pápa, VI. Orbán (1378–1389) helyett a bíborosok francia csoportja VII. Kelemen (1378–1394) néven egy másik pápát választott, aki visszaköltözött Avignonba. Az (ellen)pápát Franciaország, Németalföld, Aragónia, Kasztília és Skócia uralkodói támogatták, míg a többi ország a római pápa hűségén maradt. A helyzetet bonyolította, hogy mindkét pápa táborában nem kevesen voltak, akik a régóta halmozódó bajok okát az egyház vezetésében látták, s a kiutat egy egyetemes zsinat összehívásában találták meg. Ezért 1409-re Pisába – az úgynevezett – semleges pártállású bíborosok zsinatot hívtak össze, és a két pápa helyett V. Sándor személyében egy újat választottak. Mivel a másik két pápa (a római, XII. Gergely és az avignoni, XIII. Benedek) nem mondott le, immáron három pápája volt a keresztény világnak. E helyzet majd Zsigmond hathatós tevékenysége révén változott meg.

Az egyházi felső vezetés zavarai remek táptalajt jelentettek a különböző eretnekségek terjedésének, közülük is a legjelentősebb a Husz János (Jan Hus) által képviselt irányzat lett. Tanításainak forrását az angol John Wycliffe (1324–1384) tanaiból merítette. Kezdetben Wycliffe az avignoni pápák hatalomgyakorlása ellen lépett fel, majd később már elvetette a pápaság intézményét és vagyonát, tagadta a papi nőtlenséget, a szerzetességet, a gyónást és az átlényegülés tanát. Minden tanítását a Bibliából vezette le. Követői számára lefordította az Újszövetséget. Habár tanai Angliában nem gyökereztek meg, de a kontinensen, elsősorban Csehországban követőkre talált. A wycliffe-i tanok legismertebb hirdetője Husz János, a prágai egyetem teológus-tanára lett. Husz – akárcsak szellemi elődje – fontosnak tartotta a nemzeti nyelven való igehirdetést, és az egyetemi oktatásban be kívánta vezetni a cseh nyelv használatát. Amellett, hogy ő is szembefordult az egyházi szervezettel, az angol teológus tanításainál azonban továbbment a misézés addigi gyakorlatának átalakítása terén. Husz követelte a két szín alatti áldozás bevezetését, amelynek a jelképe, a kehely, követőinek megjelölésére (kelyhesek) is szolgált.

Huszita tanok

Husz Jánost a konstanzi zsinaton eretnekké nyilvánították és 1415-ben megégették. Kivégzése után Csehországban mozgalommá és felkeléssé terebélyesedett a róla elnevezett huszitizmus. Felújították a két szín alatti áldozást, vagyis azt az ősi keresztény szokást, hogy az úrvacsorát a szentostya mellett a kehely által is kiszolgáltatták. Két fő irányzata volt: a mérsékeltek, a kelyhesek vagy utraquisták (két szín alatti áldozók) és a radikálisok vagy táboriták (nevüket Tábor-hegyről kapták), akik az egyház minden olyan tanát elvetették, amely a Szentírásból közvetlenül nem bizonyítható.

A huszita tanok az 1410-es évektől nemcsak Csehországban, de a szomszédos országokban is követőkre találtak. Amíg azonban az utóbbi helyeken általában az egyházi hatalom ellen irányultak, addig Csehországban kialakult nemzeti vonulata is, mégpedig a német politikai és kulturális hatás visszaszorítása érdekében. Az egyház kezdettől fogva szigorúan próbált fellépni Husz János és követői ellenében, ám a cseh király és udvar maga is a tanítások hatása alá került, így a gyakorlatban nem lett sok következménye az 1411-es kiátkozásnak. A mozgalom történetében a fordulópontot az egyetemes zsinat összehívása jelentette. Az 1415-ben összeülő konstanzi zsinat fő kérdésévé az új, mindenki által elfogadott pápa megválasztása mellett, Husz János eretnek tanainak visszavonása vált.

Anglia és Franciaország

A két ország történetét és kapcsolatait leginkább az időről időre kiújuló, majd szünetelő, általában százévesnek nevezett háború (1339–1453) eseményei alapján ismerhetjük meg. 1328-ban fiágon kihalt a Capet-dinasztia, és III. Eduárd angol király (1327–1377) bejelentette igényét leányági öröklés címén – anyja Szép Fülöp leánya volt – a francia trónra. A dolog szépséghibája, hogy a francia rendek már 1317-ben kizárták az öröklésből a leányágakat. Ennek révén 1328-ban az utolsó Capet-király unokatestvérét, a Valois-házból származó VI. Fülöpöt (1328–1350) választották meg francia királynak. Az angol király trónigénye mellett ugyancsak az összeütközést segítették elő az angol kézen lévő délnyugat-franciaországi Guyanne (Aquitania) tartományban zajló, franciák által kezdeményezett területfoglaló harcok. III. Eduárd az általa megindított harcokban először megsemmisítette a francia flottát (1340), majd Crécy mellett (1346) megverte a franciák szárazföldi csapatait is. 1347-ben sikerült állandó hídfőállást kiépítenie Calais elfoglalásával, sőt tíz év múlva Jó János francia királyt (1350–1364) is elfogták az egyik csatában. Az új francia királynak, V. Károlynak (1364–1380) nagy nehézségek árán sikerült rendbe szednie országát, és az 1369-ben újból megindított háborúban az elvesztett területek jó részét is visszahódította. A százéves háború második szakasza 1375-ben ért véget, s az ekkor kötött fegyverszünet egészen V. Henrik angol király (1413–1422) uralkodásáig tartott. A harcok újabb kirobbantásában oroszlánrésze volt Jó Fülöp burgundi hercegnek, aki az angol királyt ismét a kontinensre hívta. Az angol seregek aztán 1416-ban Azincourt-nál legyőzték a francia sereget, s az elmebeteg VI. Károly francia király (1380–1422) a troyes-i szerződésben (1420) – halála esetén – a fia ellenében V. Henrik királynak ígérte a francia trónt. Ám mivel két évvel később mindkét király meghalt, az új francia uralkodó, VII. Károly (1422–1461) korántsem igyekezett végrehajtani a szerződésben foglaltakat. Ennek következményeként VI. Henrik angol király (1422–1461) támadásba lendült és a Loire folyótól északra eső országrészt elfoglalta. A háború menetében 1429-ben következett be az utolsó fordulat, amikor a francia seregek élére egy parasztlány, Jeanne d’Arc állt, akinek vezetésével felmentették az angolok által ostromolt Orléans-t. Az „orléans-i szűz” ezek után a régi koronázóvárosban, Reimsben megkoronáztatta VII. Károlyt. S bár 1431-ben az angolok fogságába került, akik megégették, a francia seregeket már nem lehetett megállítani. Károlynak az 1435-ös arras-i szerződéssel sikerült a burgundi herceget kivonni az angolok támogatói közül, s 1453-ra már csak Calais kikötője maradt az angolok kezén.

Új hatalom megjelenése Európában

A Török Birodalom, vagy ahogy magukat nevezték, az oszmánok államának csírája Kis-Ázsia északnyugati vidékén Bursa és Iznik környékén hajtott ki. A muszlim vallású törzseket Oszmán szervezte meg, aki tudatos politikával igyekezett kiszélesíteni hatalmi övezetét. Kezdetben főleg a Bizánci Birodalom határainál vállaltak katonai szolgálatot, s ennek révén korán eljutottak Európába is. Oszmán utódja, Orhán azonban már nem elégedett meg a katonai segéderő szerepével, hanem az egyik bizánci szolgálatban végrehajtott expedíció után seregei megszállták Gallipolit, állandó hídfőállást szerezve így Európában. A bizánci hatalom hanyatlását kihasználva aztán I. Murád szultán rögtön uralkodása elején elfoglalta Drinápolyt (1362), amelyet megtett a birodalom új fővárosává is. Két évtized alatt többszörösére növelte az irányítása alatt lévő országot: a bolgárokat 1371-ben a Marica folyó melletti, míg a szerbeket az 1389-es rigómezei (ma Kosovopolje) csatában verte tönkre és számolta fel állami létüket. S habár az ütközetben a szultán – és Lázár szerb fejedelem is – meghalt, fia, I. Bajezid tovább folytatta apja politikáját.

Janicsár

A török sereg állandó katonasága, kezdetben hadifoglyokból, rabszolgákból állt, ám később a gyermekadó révén a legütőképesebb seregtestté formálták, a fegyverzetük íj, pajzs, kard és jatagán volt. Az első rigómezei csatában (1389) még csak 2000 fő volt, de létszámuk folyamatosan emelkedett. Rendszeres zsoldot kaptak, de legjobban az ösztönözte őket, hogy átkerülhettek a tímáros szpáhik közé.

A Magyar Királyság már Lajos király uralkodása alatt összetűzésbe keveredett a törökökkel, és Szerbia elbukása után, egykét rövid időszaktól eltekintve, állandó védekező háborút folytatott ellenük. Az oszmánok állama ugyanis – eltérően az európai országoktól – központilag a rablásra és a hódításra volt berendezkedve. E politika kezdettől fogva óriási népszerűségnek örvendett, a katonák szinte kikövetelték a támadó hadjáratokat. A hódítás általában három fázisban zajlott le: először portyákkal és hadjáratokkal gyengítették az ellenség anyagi és élő javait, majd következett a vazallussá tétel különböző egyoldalú egyezmények, fegyverszünetek vagy békék révén. Végül az utolsó fázist a szóban forgó ország vagy terület teljes elfoglalása és az Oszmán Birodalomba való beolvasztása követte. Mivel az egész társadalom a háborúra volt beállítva, a hódítások nyomán egyre több rabszolga került az élet különböző területeire, főleg a hadsereg és a hivatalnokok soraiba. Ezáltal az egész felső – rabszolga eredetű – vezetés teljes mértékben a szultánok akaratának végrehajtójává vált. Ennek következményeként viszont katonai potenciálját az európai államokéhoz képest sokkal hatékonyabban tudta alkalmazni, hiszen végső soron mindent a katonai hódításnak rendeltek alá. E folyamatosan gyarapodó állammal a Magyar Királyság sohasem volt egy súlycsoportban, és az egyesült európai seregek sem tudtak eredményt elérni vele szemben. A török katonai hatalom minden tekintetben előrébb járt a kortárs Európánál: sokkal nagyobb létszámú hadsereget volt képes kiállítani, amelynek tekintélyes része az állandó katonasághoz (janicsár, szpáhi) tartozott. Ugyancsak óriási fölényben voltak az oszmánok a harcászati taktika alkalmazása és a hadsereg utánpótlásának terén is. Ez utóbbi különösen az európai hadszíntéren jelentett előnyöket, mivel amíg a magyar seregek leginkább nyár végén, az aratás után vállalkozhattak nagyobb katonai cselekményekre, addig a török hadsereg az év bármely évszakában hadjáratot tudott indítani a kiépített utánpótlási hálózat révén.

Szpáhi

A török sereg gerincét a tímárbirtokosok, vagyis szpáhik alkották, akik katonai szolgálatuk fejében birtokot kaptak, de az nem vált magántulajdonukká. A szpáhik saját lovon vonultak hadba, fegyverzetük az íj, kard, pajzs és lándzsa volt. Birtokuk jövedelme függvényében további harcosok kiállítására voltak kötelezve.

Török szultánok (1288–1451)

I. Oszmán 1288–1326

Orhán 1326–1359

I. Murád 1359–1389

I. Bajezid 1389–1403

Szulejmán 1403–1411

Musa 1411–1413

I. Mohamed 1413–1421

II. Murád 1421–1451