Magyarország története

7.

Pálosfalvi Tamás

A HUNYADIAK KORA

1437–1490

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A rendi Magyarország születése

Habsburg Albert

Egy ország – két király

Hunyadi János, a kormányzó

V. László személyes uralkodása

Mátyás uralkodásának első szakasza (1458-1471)

Út a koronázásig

A reformok

Az első hódítások – belső válságok

Mátyás hadserege

Mátyás uralkodásának második szakasza (1472-1490)

A kormányzat

Nyugati terjeszkedés: az osztrák háborúk

Mátyás és az oszmánok

A magányos király

Mátyás és a kultúra

Ajánlott irodalom

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

A RENDI MAGYARORSZÁG SZÜLETÉSE

Habsburg Albert

Zsigmond császárt és királyt ugyanaz az átok sújtotta, amely a legrátermettebb magyar uralkodókat – köztük I. Lajost és Hunyadi Mátyást – szinte menetrendszerűen utolérte: nem született törvényes fiú utóda. Első házassága Máriával terméketlen maradt, második feleségétől, Borbálától pedig, akivel sokkal harmonikusabb volt a kapcsolata, csupán egyetlen lánya, Erzsébet született (1409). Elképzelhető, hogy Borbálánál, talán a szülés következtében, vagy más okból, meddőség alakult ki, mert más, esetleg fiatalon elhalt gyermekekről nincs tudomásunk. Mindenesetre Zsigmond 1421-től, amikor Erzsébet lányát feleségül adta Habsburg Albert osztrák herceghez, az utóbbit tekintette örökösének valamennyi országában, és utódlásának előkészítése érdekében mindent meg is tett.

Albert a Habsburgok úgynevezett Albert-ágából származott. Jóllehet a család két tagja már ült a Szent Római Birodalom trónján, és 1364 óta érvényben volt a Luxemburg–Habsburg-szerződés – IV. Károly császár és Habsburg Rudolf ekkor állapodott meg a két dinasztia kölcsönös örökösödéséről, amennyiben valamelyik kihalna –, a herceg születésekor (1397. augusztus 10.) semmi nem utalt arra, hogy egyszer majd ő követi Zsigmondot annak királyságaiban. Ezt végső soron annak köszönhette, hogy apja, IV. Albert, 1400 után, amikor Luxemburgi Vencelt letették a német trónról, Pfalzi Ruprechttel szemben Vencel testvérét, Zsigmond magyar királyt támogatta. Cserében Zsigmond örökös nélküli halála esetére utódjául jelölte IV. Albertet, aki azonban már 1404-ben meghalt. Zsigmond az apa iránti szimpátiáját a fiúra is átörökítette, és segítséget nyújtott az ifjú V. Albertnek ausztriai uralma megszilárdításában. Ezek után már nem volt meglepő, hogy vejéül is őt szemelte ki, és 1411-ben eljegyezte vele alig kétéves leányát, Erzsébetet.

A Habsburgok

Az eredetileg a mai Svájc területén és a Rajna felső folyása mentén birtokos Habsburgok I. Rudolf személyében léptek a világtörténet színpadára, akit 1273-ban két hatalmas jelölttel: III. Fülöp francia és II. Ottokár cseh királlyal szemben választottak német királlyá. Rudolf szerezte meg családja számára az osztrák és stájer hercegséget, amelyekhez a következő évszázadban járult még Karintia, Krajna,Tirol és több más kisebb birtok. Rudolf fia és unokája ugyancsak a birodalom trónjára emelkedett, ezután azonban évszázados szünet következett. Elvben az újonnan szerzett birtokok a család minden tagját közösen illették, egészen addig, amíg II. Albert fiai 1379-ben megosztoztak rajtuk. Ettől kezdve a III. Alberttől leszármazott úgynevezett Albert-ág birtokolta Alsó- és Felső-Ausztriát, a III. Lipóttól leszármazó Lipót-ág pedig a későbbi Belső-Ausztriát, vagyis Stájerországot, Karintiát, Krajnát és Tirolt. A viszony így sem volt harmonikus, mert ha bármelyik ágban kiskorú volt az uralkodó, általában a másik ág rangidős tagja gyakorolta felette a gyámságot, ami gyakran okozott konfliktust. Így lett gyámja a Lipót-ágból származó Frigyes Albert utószülött fiának, Lászlónak. Albert halála után a választófejedelmek Frigyest választották német királlyá, és ettől kezdve az ő leszármazottai ültek a birodalom trónján.

Albert hercegből hiányzott Zsigmond személyiségének minden varázsa, viszont rendelkezett olyan tulajdonságokkal, melyekkel apósa nem: jó hadvezér volt, jövedelmeivel okosan gazdálkodott, és szót értett a megerősödő rendekkel. Mindezek alkalmassá tették az uralkodásra, noha tény, hogy Ausztria, Magyarország és Csehország közös kormányzásának nem voltak történelmi hagyományai. Albert ráadásul Zsigmonddal ellentétben nem bírta sem leendő cseh, sem magyar alattvalóinak nyelvét, ami eleve megnehezítette személyének elfogadtatását.

Zsigmond már 1421-ben megerősítette az 1364. évi Luxemburg–Habsburg örökösödési szerződést, és a választófejedelmeket idejekorán igyekezett veje megválasztása mellett elkötelezni. 1423-ban Albertre ruházta a morva őrgrófságot, és ezzel a cseh husziták elleni küzdelem terhét is. Albert volt az egyetlen katolikus hadvezér, aki említésre méltó sikereket tudott felmutatni az „eretnekek” ellen. Magyarországon, ahol a hatalma teljében lévő Zsigmonddal egyébként sem mert senki szembeszállni, nem okozott különösebb gondot Albert elismertetése. Más kérdés, hogy a mélyben már érlelődtek azok a folyamatok, amelyek 1438 után a rendi erők győzelméhez és Zsigmond örökségének felszámolásához vezettek.

1437. decemberi halála idején Zsigmond vitán felül Európa legtekintélyesebb uralkodója volt. Római császárként, német, magyar és cseh királyként, kivételes intellektusával, kiváló diplomáciai érzékével kimagaslott a kortárs uralkodók közül. Tény azonban, hogy személyén és a körülötte csoportosuló többnemzetiségű udvari vezetőrétegen kívül semmi nem kötötte egymáshoz heterogén birodalmának alkotórészeit. Kétségtelen, hogy főleg a kancellárok körül létrejött egy nem arisztokrata származású értelmiségi réteg, amely már gyökereire való tekintet nélkül igyekezett érvényt szerezni az uralkodó akaratának. Utolsó éveiben Pozsony intenzív fejlesztésével Zsigmond valamiféle közös „fővárost” is megpróbált adni birodalmának. Ennél tovább azonban nem jutott Zsigmond „központosítása”. Az a tényező, amely közel száz esztendővel később létrehozta a Habsburgok közép-európai birodalmát, egyelőre csak Magyarországot fenyegette. Ausztria, Németország és Csehország még nem érzékelte közvetlenül az oszmán törökök terjeszkedésében rejlő halálos veszedelmet, s így nem értékelte az összefogásban rejlő erőt sem. A társadalmi és gazdasági viszonyok pedig oly mértékben eltértek egymástól, hogy egyéb kényszerítő körülmény híján nem indokolták a politikai egyesülést.

Zsigmond tekintélyének jele, hogy mindezek ellenére Albertet valamennyi országában utódjává választották. A magyar országnagyok 1437. december 18-án választották királyuknak, és 1438. január elsején koronázták magyar királlyá Székesfehérváron. 1437. december 27-én a cseh rendek egy része is uralkodójának ismerte el az osztrák herceget, a következő év március 18-án pedig – Zsigmond szándékának megfelelően – német királlyá választották. Albertből, bár tisztában volt a nehézségekkel, nem hiányzott a tetterő, és hosszú távon talán képes lett volna a zsigmondi életmű folytatására. Elvégre Zsigmond lényegesen nehezebb körülmények közepette került trónra Magyarországon, végül mégis legkeletibb országára támaszkodva vált európai tekintélyű uralkodóvá.

Albert utódlása azonban csak látszólag volt problémamentes. Magyarországon a Zsigmond által felemelt új arisztokrácia olyan választási feltételeket kényszerített az új uralkodóra, amelyek már önmagukban a zsigmondi hatalomgyakorlás tagadását jelentették. Korlátozták rendelkezési jogát mind a királyi jövedelmek felhasználását, mind a kormányzat összetételét illetően, és ezzel drasztikusan szűkítették politikai mozgásterét. Ráadásul párthívei jutalmazására kénytelen volt feláldozni a királyi vagyon Zsigmond által megkímélt maradékát. Azok a bárók, akik Zsigmondtól csak méltóságot kaptak, hozzáillő birtokot nem, most az új királlyal kárpótoltatták magukat. Ilyen helyzetbe persze Zsigmond is került, de neki egyszerre mindig csak egy problémát kellett, ha kompromisszumok árán is, megoldania. Albertre ezzel szemben másik királyságában rögtön polgárháború várt, hiszen a cseh rendek másik része 1438 márciusában Ulászló lengyel király öccsét, Kázmér herceget választotta cseh királlyá. Mi több, az oszmánok új erőre kapott birodalma immár komolyan fenyegette Magyarország területi integritását, és néhány évvel később egyenesen Nándorfehérvár elfoglalásával próbálkozott.

Ebben a helyzetben Albert versenyt futott az idővel. Bár hosszú tépelődés után, 1438. április 29-én elfogadta a választást, arra nem is gondolhatott, hogy Németországba utazzon megkoronáztatni magát, így haláláig választott római király maradt. Június 29-én Prágában cseh királlyá koronázták, de az őt elismerő cseh rendek éppen olyan kemény feltételekhez kötötték megkoronázását, mint magyar társaik. Albert Prágából magyar segédcsapatokkal megerősítve indult a Kázmér vezette cseh–lengyel sereg ellen. Miután katonai és diplomáciai eszközökkel sikerült megszilárdítania helyzetét Csehországban, Sziléziába ment tovább, ahol a Kázmérral folytatott tárgyalások és egy betegség miatt egészen 1439 márciusáig időzött.

Albert eredendően Németországba szándékozott menni, májusban mégis kénytelen volt több mint egy év után visszatérni Magyarországra. 1438 augusztusában ugyanis az addig biztonságban élő Erdélyt súlyos oszmán betörés érte, és a következő évre újabb támadás volt várható. 1439 májusában Albert Budán országgyűlést tartott, és a köznemességnek tett engedmények árán sikerült némiképp kiterjesztenie királyi hatalmát. Ezután életében először és utoljára az oszmánok ellen vonult, akik éppen a szerb despota székhelyét, Szendrőt ostromolták. A hadjárat kudarcba fulladt, a szultán a tétlenül várakozó magyar sereg szeme láttára foglalta el a Magyarország védelme szempontjából is fontos várat. A kudarcból okulva Albert még a táborban kötelezte magát, hogy a következő évben a rendkívüli adóból felállítandó zsoldossereg élén vonul az oszmánok ellen, de a terv papíron maradt: a táborban kitört járványnak Albert is áldozatául esett (1439. október 27.). A király törvényes fiú örököst nem, csak két leánygyermeket és egy várandós feleséget hagyott maga után. Magyar- és Csehország alig két éven belül másodszor maradt uralkodó nélkül.

Egy ország – két király

Halála előtt Albert király megpróbálta biztosítani, hogy ha feleségének fiúgyermeke születne, annak nagykorúságáig országai: Magyarország, Csehország és Ausztria közös irányítás alatt maradjanak. A terv nem gyökerezett évszázados történelmi hagyományban, és egyelőre nélkülözte a politikai racionalitást is. A három ország érdekei nem indokolták a közös kormányzást, sőt élesen el is tértek egymástól. Az eleve valószínűtlen volt, hogy Albert esetlegesen megszülető fiát megválasztják majd német királynak, Ausztria pedig önmagában nem sok segítséget jelentett az oszmánok ellen. A polgárháborútól sújtott, vallásilag és politikailag is megosztott Csehország szintén sokkal inkább terhet jelentett volna Magyarország számára. A közös kormányzásból eredő nehézségek már Albertet is erejének meddő elaprózására kényszerítették; e nehézségek pedig hatványozottan jelentkeztek volna egy gyermekkirály és egy nemzetközi régenstanács esetében.

V. László koronázása

Az újszülött V. László fehérvári koronázása az egész magyar középkor legjobban ismert koronázási szertartása, hála Erzsébet királyné udvarhölgyének, a német Kottaner Ilonának, aki visszaemlékezésében részletesen leírta az eseményeket. A koronázás egyházi esemény volt, kevés kivétellel minden aktusát egyháziak végezték.

A mise folyamán a kisfiút előbb megbérmálták, majd következett a lovaggá ütés. Ezt az ifjú Újlaki Miklós végezte, Cillei Ulrik kardjával, és olyan erővel mérte az ütéseket, hogy az aggódó anya kénytelen volt magyarul rászólni. Ezután Szécsi Dénes esztergomi érsek felkente a szent olajjal, majd a gyermek feje fölé tartotta a koronát.

A koronázás után a gyermek nevében felolvasták a koronázási esküt, amelyben a király ígéretet tesz alattvalói szabadságainak tiszteletére. A koronázó templomból Lászlót átvitték a Szent Péter-templomba,és jelképesen trónra ültették, ezzel jelezve, hogy a király megkezdte uralkodását. Végül a kis királyt szállására vitték, miközben Cillei Ulrik lóhátról tartotta feje fölé a Szent Koronát.

A magyar politikai elit tehát mindenképpen indokoltan járt el, amikor Albert temetése után az elhunyt király akaratával szembeszegülve új uralkodó után nézett. A megfelelő személy kiválasztására az 1440 elején tartott budai gyűlésen került sor. A gyűlésen részt vett kevés kivétellel az összes méltóságviselő, számos főpap, a huzamosabb ideje Magyarországon élő Brankovics György szerb despota, valamint Cillei Ulrik gróf is – mindazok tehát, akiknek az adott pillanatban szavuk lehetett az új uralkodó kiválasztásában. Ugyancsak Budán tartózkodott ekkor Albert özvegye, Erzsébet, akinek egyelőre azt a szerepet szánták, hogy bárkit válasszanak is uralkodónak, ahhoz menjen feleségül. Az özvegy királyné lelkében azonban egészen más tervek érlelődtek. Zsigmond egyetlen leánya már férje koronázásakor azt szerette volna, ha őt is a Szent Koronával koronázzák meg, és bár e szándéka Rozgonyi Simon veszprémi püspök ellenállásán zátonyra futott (a veszprémi püspököt illette ugyanis hagyományosan a királyné koronázásának joga), Erzsébet többször is a „királyság örökösének” nevezte magát, nem is titkolva uralkodói ambícióit.

Egy jól értesült kortárs szerint a gyűlés résztvevői több fejedelmet számba vettek a trón lehetséges betöltőjeként, de csak két jelöltet ismerünk név szerint. Az egyik, Brankovics Lázár szerb despota, az öreg Brankovics György fia; az ő jelölése mögött minden bizonnyal az apját és a sógorát, Cillei Ulrikot kell keresnünk. A szerb–magyar perszonálunió ugyanúgy a török elleni összefogást szolgálta volna, mint a végül megvalósuló lengyel–magyar, de magyar szempontból kevés haszonnal kecsegtetett. III. Ulászló lengyel király megválasztásának ezzel szemben nemcsak a racionális indítékai voltak meg, hanem a történelmi előzményei is. Az I. Lajos kori rövid magyar–lengyel perszonálunió egyik ország emlékezetében sem hagyott maradandó nyomot, pusztán mint precedens szolgálhatott. Sokkal fontosabb, hogy Ulászló megválasztása egyszer már felmerült, közvetlenül Zsigmond halála előtt, mint a Habsburg-utódlással szembeni alternatíva. A lengyel megoldás legfőbb szorgalmazója akkor Borbála királyné volt, akit éppen ezért fogatott el az öreg császár.

A lengyel–magyar perszonáluniót ugyanakkor hiba volna ideális megoldásnak tekinteni. Lengyelország, bár Európa egyik legnagyobb országa, maga sem volt egységes, Litvánia pedig állandó figyelmet igényelt. Ott volt továbbá a Német Lovagrend, amelyet legutóbb éppen Habsburg Albert mozgósított Lengyelország ellen. Mindez már előrevetítette annak árnyékát, hogy Ulászló nem lesz képes két királyságának minden erejét a török elleni harcra összpontosítani. Nem véletlen, hogy lengyel tanácsosainak egy jelentős része kezdettől ellenezte a magyar korona elfogadását, és az otthoni problémák rendezését sürgette helyette. Hamarosan kiderült, hogy nekik volt igazuk: a királyválasztás eredménye az erők egyesítése helyett évekig tartó polgárháború lett.

A budai gyűlés résztvevői követeket küldtek Krakkóba, hogy Ulászlót felkérjék a magyar trón elfoglalására. Az ifjú (1424-ben született) lengyel király, tisztában lévén az imént említett nehézségekkel, csak hosszas töprengés után, 1440. március 8-án mondott igent a felkérésre. Ekkorra azonban Magyarországon nagyot fordultak a dolgok. Az özvegy Erzsébet előbb egyik udvarhölgyével ellopatta Visegrádról a Szent Koronát, majd február 21-én éjjel Komáromban egy fiúgyermeknek adott életet. Ekkor haladéktalanul a Krakkóban tárgyaló követek után küldött, ők azonban hallani sem akartak szándékuk megváltoztatásáról. Mi több, Magyarországra visszatérve kereken közölték a királynéval, hogy újszülött fiát, Lászlót semmiképpen nem ismerik el királynak, mert az oszmánok elleni harcban felnőtt uralkodóra van szükség. Erzsébet viszont elszánta magát, hogy mindenképpen saját gyermeke számára biztosítja a trónt.

Ulászló 1440. április 23-án lépett csapataival magyar földre, és csaknem egy hónapig tartott, mire május 19-én Pestre ért. Erzsébetnek volt tehát ideje megszervezni az újszülött László koronázását. A szertartásra végül május 15-én került sor, és az mindenben megfelelt a koronázás íratlan szabályainak: a székesfehérvári koronázó templomban végezte Szécsi Dénes esztergomi érsek, azzal a koronával, amelyet a kortársak Szent Istvánnak tulajdonítottak. A fejék ugyan nem került a csecsemő király fejére, csupán Cillei Ulrik gróf tartotta fölé, de ez semmit nem vont le az aktus érvényéből. Így amikor Ulászló május 22-én végre bevonult Budára, Magyarországnak már volt törvényesen megkoronázott uralkodója, V. László (1440–1457) személyében.

Erzsébet a kis Lászlóval Pozsonyban táborozott le, Ulászló pedig Budán. Itt gyülekeztek az országnagyok, valamint a megyék követei, akik június 29-én ünnepélyes hűségesküt tettek a lengyel királynak. Nem lévén birtokukban az ellopott Szent Korona, rendkívül fontos tettre szánták el magukat. Előbb érvénytelenítették V. László koronázását, majd arra hivatkozva, hogy a korona hatékonysága az országlakosok jóváhagyásában rejlik, átruházták a Szent Korona erejét a Szent István fehérvári ereklyetartóján lévő diadémra, amelyet július 17-én ugyanazon Szécsi Dénes érsek helyezett Ulászló fejére, aki két hónappal korábban V. Lászlót koronázta. A koronát, arra az esetre, ha az igazi nem kerülne meg többé, Fehérvárott helyezték el, hogy szükség szerint ismét elő lehessen venni.

A második koronázás nyomán elkerülhetetlenné vált, hogy a fegyverek mondják ki a döntő szót. Társadalmilag Ulászló bázisa volt a szélesebb: őt támogatta a főurak többsége, élükön az oszmánok elleni harcokban aktív katonabárókkal, valamint a köznemesség tömegei; kivételt csak azok képeztek, akik familiárisként elkötelezték magukat egy-egy László-párti főúr mellett, vagy közvetlenül fenyegetve érezték birtokaikat. Erzsébet mögé sorakozott a királyi városok zömmel német nyelvű polgársága, Cillei Ulrik gróf és Brankovics György despota. Az elköteleződés azonban távolról sem volt kizárólagos. A politikai elit java része mindvégig az ország érdekét szem előtt tartva a felek összebékítésén dolgozott, és leginkább Erzsébet makacsságán múlt, hogy törekvésük sikertelen maradt. A királyné elhunyt férje rokonához, az időközben német királlyá választott Habsburg Frigyeshez fordult támogatásért, akinek saját javai mellett a Szent Koronát is elzálogosította.

A Magyar rendek oklevele I. Ulászló koronázásáról [1440.július 17.]

„[…] nagyobb számban gyűltünk össze, mint korábban emberemlékezet óta bármelyik király koronázása alkalmával, és sok napon át tanácskoztunk azon okból, hogy az említett korona [ti. a Szent Korona] a már ismert körülmények folytán nem volt elérhető; mégis segíteni vágyván és akarván magunk és az ország nehéz helyzetén, amelynek határait most is a betörő ellenségek, pogányok és mások fájdalmas harapásai marcangolják, megfontolván mindenekelőtt, hogy a királyok koronázása mindenkor az országlakosok akaratától függ, és a korona hatékonysága és ereje az ő jóváhagyásukban áll, eszünkbe idézve továbbá, hogy a királyság nem nélkülözheti tovább egy rátermett király gondoskodását, közös akarattal és szándékkal elhatároztuk, eldöntöttük és elrendeltük, hogy a felséges Ulászló király urat azzal a másik, aranyból készült régi koronával kell megkoronázni, amelyet eddig apostolunk és patrónusunk, a szentséges István király fejereklyetartóján őriztek nagy tisztelettel; ezen koronázást pedig, miután könyörgőn megidéztük a szentlélek kegyelmét, és, amint hisszük, az ő ösztönzésére, megtartván és nyilvánosan véghezvivén mindazon szertartásokat, amelyek a koronázáshoz és annak hatékonyságához és ünnepélyességéhez hozzátartoznak, és feldíszítvén nevezett király urunkat szentséges első királyunk ékeivel és öltözékével, kezeibe adván ugyanazon szent király kardját, jogarát, [ország]almáját és apostoli keresztjét, valamint az ellopott koronán kívül minden ehhez szükséges dolgot, a mai napon szerencsésen elvégeztük.”