Magyarország története

9.

Pálffy Géza

A HÁROM RÉSZRE

SZAKADT ORSZÁG

1526–1606

Főszerkesztő
Romsics Ignác

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Két nagyhatalom határvidékén

„Útkeresések” a mohácsi tragédia után

Az oszmánok útja Magyarországra

A Habsburgok útja Magyarországra

Török utak Bécs felé: az oszmánok Magyarországon

Bécsen át Budára

A magyar fővároson át Bécsbe

Török berendezkedés Magyarországon

Rögös magyar út Bécsbe: a Habsburgok és a magyar rendek

Elszalasztott lehetőség vagy kényszerhelyzet?

Az Európában maradás ára

A monarchia védőbástyája és meghatározó jövedelemforrása

Szapolyai János királysága és az Erdélyi fejedelemség

A Sztambulba vezető út: János király és fia állama

Szapolyai útja a törökhöz

János király kormányzata

Magyar Királyságból vazallus fejedelemség

Igen szűk ösvényen: az Erdélyi Fejedelemség

Egyesítendő országrészből ellenség

A fejedelmi politizálás lehetőségei

Erdély berendezkedésének jellegzetességei

Az elszakadás előnyei és hátrányai

MOHÁCS UTÁNI TÁRSADALMUNK ÉS GAZDASÁGUNK ÚTKERESÉSEI

A királyság sokszínű társadalma

A köznemesség tarkasága

A politizáló nagybirtokosság

A végvári katonaság

Polgárok és parasztok

Közép-Európa éléskamrája

A kontinens gazdasági vérkeringésében

Szétdarabolódott ország – szoros gazdasági kapcsolatok

A városhálózat fejlődésének jellegzetességei

Hon-, hit és nyelvkeresők: Etnikai, vallási és kulturális változások

Demográfiai és etnikai változások

Az ország népességének alakulása

Délszláv bevándorlók tömegei Magyarországon

Katolikusból protestáns ország

Európa szellemi vérkeringésében

A katolikus egyház megújulásának első csírái

A magyar nyelv első virágkora

Anyanyelvű irodalmunk első sikerei

Könyvkiadás magyarul

Gyarapodó iskolák és értelmiség

Hiábavaló kiútkeresés: a tizenöt éves háború (1591–1606)

Magyarország első modern háborúja

Felkelés, rendi bel- és országos polgárháború (1604–1606)

A magyar történelem sorsfordító másfél évtizede

Ajánlott irodalom

Forrásközlések

Szakirodalmi feldolgozások

Impresszum

KÉT NAGYHATALOM HATÁRVIDÉKÉN

„Útkeresések” a mohácsi tragédia után

Az 1526. évi mohácsi csata mind a Szent István alapította Magyar Királyság, mind Közép-Európa történetében fordulópontot hozott. Míg a 11–15. században Szent István birodalma folyamatosan a régió meghatározó középhatalma volt, amelynek trónjáért Európa előkelő dinasztiái versengtek, ez a szerepkör a vereség következtében alapvetően megváltozott. Magyarország történelme egyik legnehezebb időszakába lépett: komoly kihívások és útkeresések előtt állt, miközben mindennap meg kellett tapasztalnia az állandó háborúskodás óriási pusztulással járó következményeit. A Szent István-i ország területe negyedszázad alatt három részre szakadt: középső régiói tartós oszmán-török megszállás alá kerültek, miközben a megmaradt királyság az éppen születőben lévő, közép-európai Habsburg Monarchia részévé vált, keleti területeiből pedig a török vazallus Erdélyi Fejedelemség jött létre. Mindezek ráadásul nem csupán átmeneti jelenségek voltak.

Magyarország 1526 után közel két évszázadra két nagyhatalom, az Oszmán Birodalom és a Habsburg Monarchia határvidékévé és hadszínterévé vált. Amíg azonban az előbbinek mindvégig csupán legészakibb szárazföldi frontvidéke, mondhatnánk az iszlám erős védőgátja maradt, az utóbbinak fél évszázad alatt egyik legfontosabb és legféltettebb, ám emiatt gondosan ellenőrzött része lett. Ez a helyzet óriási veszteségek, nehézségek és kényszerpályák közepette jött létre. Mindezek súlyos és maradandó nyomot hagytak az ország település- és intézményhálózatán, alapjaiban formálták át etnikai viszonyait, döntően befolyásolták gazdasága és társadalma fejlődését; miközben a középkorban erősen korlátozott önállóságú Erdély csaknem végleges elszakadását hozták az „anyaországtól”. A politikai viszonyokat tekintve pedig a Habsburg Monarchiában különleges státust élvező Magyar Királyság szuverenitását is évszázadokra korlátozták; még ha megmaradásának egyetlen útja a Habsburg birodalmi integráció is volt. A kor vezető politikusainak keserűen kellett tudomásul venniük, hogy az egykor egységes Szent István-i állam három részének sorsát ettől kezdve jelentős mértékben Isztambulból és Bécsből határozzák meg.

A teljesen új körülmények közepette a Mohács utáni korszakváltó, „rövid” 16. században (1526–1606) mindenki új utakat próbált keresni. Ez igaz mind politikai, mind társadalmi, de még vallási, nyelvi és művelődési szempontból is. Az útkeresések a nehézségek ellenére igen számottevő eredményeket hoztak. A „kereszténység védőbástyájává” váló Magyar Királyság – óriási területi veszteségei dacára – a Habsburg Monarchiával való különleges uniójának köszönhetően politikai-katonai téren sokkal szorosabb szálakkal kötődött nyugati szomszédaihoz, mint a békés középkor végi évtizedekben. A kor kedvező lehetőségei következtében ugyanakkor a szétszakadt ország gazdaságilag továbbra is számos szállal kötődött egymáshoz, sőt alapvető szerepet töltött be Európa kereskedelmi kapcsolatrendszerében. A humanizmus, a reneszánsz és a reformáció révén pedig Magyarország, sőt még a török vazallus Erdély is, az „öreg kontinens” szellemi vérkeringésében is meghatározó helyet foglalt el, a századvég pedig egyenesen a magyar művelődés aranykora lett. Nyelvünk első virágzását élte, az írásbeliségben és a könyvkiadásban való fokozatos térnyerése pedig meghozta prózairodalmunk és költészetünk első gyöngyszemeit.

Mindezen folyamatok ismeretében a mohácsi vereség utáni évszázadot – a köztudatban élő elképzelésekkel ellentétben – nem találó sem törökkornak, sem Habsburg-uralomnak, és különösen nem „két pogány” szorításában átélt periódusnak nevezni. A Magyar Királyság ugyanis területe mintegy 60 százalékának kisebb-nagyobb oszmán befolyás alá kerülése és a Habsburg Monarchiához való csatlakozása ellenére is fennmaradt, sőt szerepe Közép-Európában több szempontból még növekedett is. Mindeközben rendisége a legerősebb maradt a régióban. A politikai szétszakadás pedig szerencsére nem vagy csak kis mértékben járt kulturális szakadással. A területileg három részre darabolódott, ám kulturálisan többé-kevésbé egységet alkotó Magyarország 1526 utáni történetét tehát sokkal helyesebb a két nagyhatalom keretében és határán, a nemzetközi folyamatok és az említett alapvető kihívások, kényszerpályák, pozitív-negatív változások együttes ismeretében vizsgálni. A magyar történelem egyik legkritikusabb időszakát csak így érthetjük és ítélhetjük meg a korábbiaknál reálisabban.

Az oszmánok útja Magyarországra

Szinte pontosan hat esztendővel a mohácsi csata után, 1532 nyarán, majdnem megvalósult egy nagy találkozás. A zenitjéhez közeledő két birodalom, az Oszmán és a Habsburg uralkodójának, I. Szülejmán (magyarosabban Szulejmán) szultánnak és V. Károly császárnak – valamint I. Ferdinánd magyar királynak – a hadai Kőszeg és Bécsújhely alatt táborozva vártak a korabeli világ két legjelentősebb urának fegyveres találkozójára. Az összecsapás azonban elmaradt. A különös patthelyzet mégis jelképes volt. Végérvényesen jelezte, hogy a Kárpát-medence teljes területét felölelő Szent István-i magyar állam már a múlté, és végleg két nagyhatalom határvidékére került. A Duna medencéjében történő összeütközésig azonban mindkettő hosszú utat tett meg.

Az I. Oszmán szultán (1280 k.–1324/26) alapította Oszmán-dinasztia birodalma a világtörténelem egyik leggyorsabban felemelkedett és leghosszabb ideig (egészen 1918-ig) fennálló állama volt. A hagyomány szerint az oszmán-török fejedelemség az 1280-as években a mai északnyugat-törökországi Burszától délkeletre pusztán 400 sátornyi, a mongol hódítók elől Közép-Ázsiából menekült türkmén népcsoportból született meg. A kis fejedelemség azután egy évszázad alatt jelentősebb állammá érett, két évszázad múlva nagyhatalommá, végül a 16. század elejére a világ egyik legjelentősebb birodalmává vált.

Az oszmánok gyors felemelkedésüket szerencséjük mellett elsősorban ügyes alkalmazkodóképességüknek és házassági politikájuknak, valamint az uralkodóház és az államhatalom túlsúlyát biztosító, olykor kegyetlen újításaiknak (testvérgyilkosság; rabszolga származású katonai-hivatali elit; janicsárság; a muszlim vallási vezetők állami hivatalnokká tétele stb.) köszönhették. De rendkívül hatékonyan vették át és fejlesztették tovább ellenfeleik, elsősorban a szeldzsuk-törökök és a bizánciak államberendezkedésének azon elemeit (adórendszer, közigazgatás stb.), amelyek birodalmuk gyarapítására válhattak. Emellett felismerték, hogy Kis-Ázsia helyett előnyösebb a megosztott Balkán-félszigeten terjeszkedniük, amelyen 1354-ben vetették meg lábukat. 1369-től már Drinápolyban székeltek Oszmán utódai, és kerültek először összeütközésbe a délszláv államok konfliktusaiba beavatkozó Nagy Lajos és Luxemburgi Zsigmond magyar királyok seregeivel.

Janicsárok

Az oszmán-török „jeni cseri”, azaz „új sereg” szókapcsolatból összevont, az európai nyelvekben meghonosodott kifejezés. A janicsárság az oszmán hadsereg 15. század elejétől létrejött legfontosabb gyalogos, utóbb puskákkal is felszerelt zsoldos alakulata volt, amelynek tagjai többesztendős kiképzésüket követően mind a szultáni seregben, mind a birodalom váraiban teljesíthettek szolgálatot.

A feltörekvő államból a 15. század eleji trónviszályt (1402–1413) követően Konstantinápoly 1453. évi elfoglalásával lett helyi nagyhatalom. Innen a Balkán megszerzését követően (1459: Szerbia, 1464: részben Bosznia stb.) már csak egy lépcsőfok vezetett a világbirodalmi státushoz. Ezt a lépést az 1510-es években a közel-keleti iszlám világ jelentős részének (1514: Irán, 1516: Szíria, 1517: Egyiptom) meghódításával I. Szelim szultán tette meg. Így 1520-ban fia, I. Szülejmán egy 1,5 millió km2 területű, mintegy 12–13 milliós lakosságszámú, 4–5 millió forint éves jövedelemmel és a világ egyetlen (mintegy 100–120 000 fős) állandó hadseregével rendelkező birodalmat örökölt, mely utóbbinak – az európai hadakkal ellentétben – utánpótlási alakulatai is voltak. Emellett egyre növekvő földközi-tengeri flottával is rendelkezett, azaz birodalma ekkorra az európai politika döntő tényezőjévé vált.

Így amikor 1521-ben az ázsiai és tengeri háború hívei a szultáni udvarban alulmaradtak az európai hadakozást követelőkkel szemben, rövid idő alatt kiderült, hogy az északi terjeszkedés vonalában fekvő Magyar Királyság a következő áldozatok egyike lesz. Az utóbbi területe ugyanis „csupán” 320 000 km2 volt, lakossága 3,3 milliót számlált, jövedelmei pedig csak mintegy 250 000 forintra rúgtak. Nándorfehérvár és a déli végvárrendszer eleste tehát valójában idő kérdése volt. Magyarország önmagában a nála ötször nagyobb területű, négyszer tekintélyesebb lélekszámú, hatalmas gazdasági és katonai fölényben lévő Oszmán Birodalommal szembeni tartós ellenállásra igen szerény lehetőséggel rendelkezett. Szülejmán serege ráadásul minőségileg nem volt összemérhető II. Lajos király fegyveres erejével, hiszen egy állandó, jól kiképzett és foglalkoztatott zsoldos haderő nézett szembe egy rendi hadkiegészítésre épülő sereggel. Egy későbbi nagyvezír frappáns mondása így az 1520-as évek Magyarországára is találó volt: „egy légy egy elefántnak nem tud ártani”. A mohácsi vereség hosszabb távon sajnos elkerülhetetlen volt. Magyarország sorsa ezután nagyobbrészt már külső tényezők függvényévé vált: az oszmán hadvezetés döntéseitől, kisebb részben a magyar belpolitikai viszonyoktól, illetve a Magyar Királyság nyugati szomszédja, Habsburg Ferdinánd osztrák főherceg politikai-katonai vezetésének lépéseitől függött.

Testvérgyilkosság az oszmánoknál

Az oszmán-törökök e különleges szokása szerint az államhatalom megerősítése érdekében a birodalom trónjára kerülő szultánfinak végeznie kellett testvéreivel.

A Habsburgok útja Magyarországra

A Szent István-i magyar államnak a válságos szituációban mégis nagy szerencséje volt, hogy hamarosan két nagyhatalom határára, nem pedig a hódító oszmánok teljes fennhatósága alá került. Ferdinánd főherceg ugyanis – ha nem is jótékonyságból, hanem déli tartományai érdekében – már 1521-től komolyabb anyagi-katonai támogatást nyújtott sógorának, II. Lajosnak a horvát–szlavón területek védelméhez. A segítség persze összhangban állt a Habsburg-dinasztia azon régi törekvésével, amely a magyar korona megszerzésére irányult. A Habsburgok ugyanis közép-európai birodalomépítésük kezdetei óta nagy figyelmet fordítottak a Lajtától keletre fekvő, tekintélyes súlyú magyar területekre.

A svájci Aargau tartományban található Habichtsburgból (Héjavár) származó Habsburgok birodalma a világtörténelem szintén egyik leggyorsabban felemelkedett és igen hosszú ideig (egészen 1918-ig) fennmaradt állama volt. Bár ősi területeiket már a 14. század elején (1315: morgarteni csata) elvesztették, időközben magyar segítséggel (1278: morvamezei csata) megszerezték a kihalt Babenberg-dinasztia örökségét, Ausztriát és Stájerországot. Noha további emelkedésüket többször a szerencse segítette, tartományaik fokozatosan gyarapodtak (1335: Karintia és Krajna, 1363: Tirol, Friaul, Görz), ami már egy közép-európai középhatalom alapjait körvonalazta.

Ez a magyar trónt I. Albert néven elsőként betöltő (1437–1439) Habsburg, (II.) Albert német király hatalomra kerülésével végül 1437–1438-ban született meg. Ettől kezdve a Habsburgok 1805-ig megszakítás nélkül irányították a Német-római Birodalmat, és kormányozták növekvő számú tartományaikat. Még egy évszázadnak sem kellett azután eltelnie ahhoz, hogy V. Károly trónra léptével (1519) már a világ egyik legtekintélyesebb birodalmát igazgassák – miként a nevezetes mondás tartotta: azt, „ahol sohasem nyugszik le a nap”. S bár Károly császár 1556. évi lemondásával a világhatalom spanyol és osztrák részre szakadt, a Habsburgok Magyarországot is magában foglaló közép-európai monarchiája évszázadokon át meghatározó európai politikai tényező maradt.

A nagyhatalom megalapozásában elsősorban III. Frigyes és I. Miksa császár játszottak elévülhetetlen szerepet. Míg az előbbi szívós politizálásával, fösvénységével és minden ellenfele túlélésével tűnt ki, az utóbbi hadügyi reformjai (a Landsknecht-katonaság megszervezése, hadszertárak kiépítése) mellett megkezdte a Habsburgok fantasztikus házasságainak sorozatát, amely tartományok sorát hozta a dinasztiának. Joggal vált szállóigévé a mondás: „Te csak házasodj, boldog Ausztria!” Miksának Merész Károly burgundiai herceg leányával, Máriával kötött frigye ugyanis 1477-ben a Habsburgok számára örökségként biztosította Nyugat-Európa egyik gazdaságilag legfejlettebb tartománya, a Burgund Hercegség jelentős részét (beleértve Németalföldet is). Még nagyobb hozománnyal járt Miksa fiának, Szép Fülöpnek 1496-ban Johannával, Kasztíliai Izabella és Aragóniai Ferdinánd leányával való házassága, hiszen ez a spanyol trónörökösök elhunyta után 1516-ra Spanyolországot, Szardíniát, Szicíliát és a nápolyi államot, valamint az Újvilág felfedezésével óriási gyarmatokat is biztosított a dinasztiának.

Landsknecht-katonaság

Az I. Miksa császár (1493–1519) által megszervezett, már kézi lőfegyverekkel felszerelt, többnyire zsoldosként szolgáló gyalogos katonaság. A német szó jelentése gyalogos katona.

A magyar trón megszerzését több sikertelen próbálkozás (1463, 1491, 1506) után végül az 1515 nyarán a bécsi Stephansdomban kötött kettős házassági szerződés segítette elő, amely 1521-ben vált valóra. Ekkor Ferdinánd főherceg elvette a magyar király, Ulászló leányát, Jagelló Annát, Ulászló fia, Lajos pedig Miksa leányunokáját, Habsburg Máriát. II. Lajos 1526. évi halála után így Ferdinánd benyújthatta igényét a magyar trónra. Azt azonban a magyar szokások értelmében ténylegesen csakis választás útján nyerhette el, amire végül 1526. december 16-án a pozsonyi ferences kolostorban került sor. Bár az események rendjén már nem változtat, érdemes megjegyezni: ha Habsburg Miksa 1491-ben vagy 1506-ban megszerzi a magyar trónt, az ország újkori története valószínűleg sokkal kedvezőbben alakul, hiszen ekkor akár egy Buda központú Habsburg Monarchia is létrejöhetett volna. 1526 legvégén Ferdinándnak ugyanis hatalmas nehézségek között kellett hozzáfognia új országa berendezéséhez, miközben osztrák tartományaiban is komoly belső problémái voltak. Hogy a Magyar Királyság mégsem esett áldozatául az erőfölényben lévő oszmánok hódításának, az elsősorban a szultáni hadvezetés hibáinak és Közép-Európa nehezen, de végül megvalósuló összefogásának volt köszönhető.

Török utak Bécs felé: az oszmánok Magyarországon

Az oszmánok Magyarországgal szemben is a Kis-Ázsiában és a Balkánon általában bevált hódítási gyakorlatukat alkalmazták. Ennek megfelelően az 1460-as évekre nagyjából megszállták a korábban Magyarországot védelmező szerb és bosnyák ütközőállamokat, ezt követően a dél-magyarországi és a horvát–szlavón területekre vezetett állandó portyákkal meggyengítették, majd az 1521 utáni esztendőkben felmorzsolták a déli határvédelmet. Jóllehet Szülejmán szultánt 1526-ban ismét birodalma belső helyzete és politikai vezetése kényszerítette Magyarország lerohanására, a mohácsi csatában döntő vereséget mért a Magyar Királyság haderejére.

A jelentős győzelem dacára a szultán a magyar fővárost, Budát csupán ideiglenesen foglalta el, és 1526 végén csak a Dráva–Száva közi Szerémségben hagyott megszálló alakulatokat. Fő célja ugyanis nem egy országrész, hanem Magyarország teljes elfoglalása volt! Bár a magyar hadtörténetírás egyik irányzata úgy vélekedik, hogy Szülejmán Magyarországot nem kívánta meghódítani, pusztán szultáni ajánlatokkal kívánta vazallussá tenni, mert racionálisan gondolkodva felismerte, hogy kívül esik hadserege hódítási hatósugarán, e nézetet az újabb kutatások cáfolták.

Bécsen át Budára

1527-től kezdve az oszmánok számára tehát már nem Magyarország, hanem a trónját elnyert Habsburg-dinasztia lett az igazi ellenfél. A korábbi magyar–török konfliktus tehát a Habsburg és az Oszmán Birodalom összecsapásává alakult át, melynek szárazföldi hadszínterévé a következő másfél évszázadban a Duna-völgyi magyar területek váltak. Ezeket az oszmán hadvezetés azonban – miként 1459-ben Szerbiát – egyszerre kívánta bekebelezni, nevezetesen úgy, hogy fő riválisára, Habsburg Ferdinándra mér pusztító csapást, új célpontja, a nevezetes „aranyalma”, azaz a bécsi székváros elfoglalásával. Ennek megvalósításához hamarosan Magyarországon is komoly segítőre talált, hiszen a Mohács után elsőként megkoronázott Szapolyai János király 1527 őszén kilátástalanságában a szultánhoz fordult segítségért, majd akarva-akaratlanul hamar vazallusává és magyarországi uralmának tragikus sorsú előkészítőjévé vált. A szultán világuralmi törekvései azonban 1529-ben Bécs, 1532-ben pedig a kis Kőszeg vára alatt kudarcot vallottak. Ellenkező esetben Magyarország túlnyomó részére valószínűleg gyors oszmán megszállás és a birodalomba való tartós betagolás várt volna, ami a magyar történelmet a balkáni országok szomorú históriájával kapcsolta volna össze.

Aranyalma (törökül kizil elma)

Az oszmán-törökök hódító ideológiájában a vörös vagy aranyalma a világuralom, a folyamatos és sikeres hódítás szimbóluma volt. Ezt a 15. században eredetileg Konstantinápolyra, majd annak megszállása (1453) után mindig az éppen aktuális katonai célpontokra (főként uralkodói székhelyekre) vonatkoztatták. A Magyar Királyság esetében az aranyalma 1526-ig Buda, majd utána a magyar uralkodó új rezidenciája, a Habsburg Monarchia fővárosa, Bécs lett.

Bár az oszmánok útjai ezt követően még többször vezettek Bécs irányába, az osztrák főváros közelében elszenvedett kudarcok Magyarországon új hódítási stratégiára kényszerítették a szultánt. Ennek hátterében persze más nemzetközi és hazai tényezők is álltak. Az oszmán hadvezetésnek rá kellett döbbennie, hogy katonai erőfölénye dacára a korábbi ellenfeleinél jóval erősebb Habsburgokat egy csapással nem képes térdre kényszeríteni. De Isztambulban azzal sem voltak kellően tisztában, hogy a Balkántól északra más kultúrájú és társadalmi berendezkedésű államokkal kell megküzdeniük: olyanokkal, amelyek évszázados történeti fejlődésüknek, egykori hatalmi szerepüknek és elsősorban társadalmaik szilárdságának köszönhetően nehezen roppannak össze, sőt a keresztény kultúrkörben való megmaradásukért akár az utolsókig küzdenek. Szent István birodalma szerencsére ezek közé tartozott. Végül az európai szárazföldi támadó koncepció megváltoztatását támogatta az Oszmán Birodalom 1530-as évekbeli keleti (1534–1535: Perzsia, 1538: Dél-Arábia) és földközi-tengeri lekötöttsége is. Mindeközben az V. Károly császár által nyitott mediterráneumi front is számottevően korlátozta az oszmán hadvezetés magyarországi mozgásterét.

Az 1530-as évek közepére tehát kiderült: Szülejmán birodalma számára egy csapásra Magyarország teljes elfoglalása túl nehéz feladat. Mindezek miatt az oszmánok ezt követően megfordították a Habsburg-székváros megszerzésének és Magyarország bekebelezésének menetét. Míg Mohács után két alkalommal is Bécsen át próbáltak a Magyar Királyság birtokába jutni, ekkor úgy döntöttek, célravezetőbb, ha az út Buda elfoglalásán át, fokozatosan vezet el az osztrák főváros alá. A magyar székváros bevételére végül mégis egy konkrét esemény késztette a szultánt: I. Ferdinánd hadainak 1540 őszi kísérlete a júliusban elhunyt János király székhelye, Buda bevételére. Ezzel ugyanis ők a két király között 1538-ban kötött és Ferdinándnak kedvező váradi békeszerződés határozatainak kívántak fegyverrel érvényt szerezni.