Henri Perruchot

Manet élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Első rész

Egy jó házból való fiatalember (1832–1853)

1. Bernadotte ingaórája

2. A riói öböl

3. Suzanne

Második rész

A császár Szalonja (1854–1863)

1. „Fiú cseresznyével”

2. Andalúz fiú, gitárral

3. A Tortoni-kávéház

4. Ezernyolcszázhatvanhárom

Harmadik rész

Manet és bandája (1864–1871)

1. Venus, macskával

2. A batignolles-i iskola

3. Berthe és Éva

4. A rettenetes év

Negyedik rész

Egy faun délutánja (1871–1883)

1. Ötvenháromezer aranyfrank

2. Argenteuil

3. „H. C.”

4. Alkonyfény

Manet utókora

Impresszum

ELŐSZÓ

Azért választottam a sorozat negyedik életrajzának hőséül Manet-t, mert az Olympia festője központi alakja annak a művészeti korszaknak, amelynek történetét meg akarom írni. „Tengelye” ennek a kornak, „sarkköve”. „Manet előtt”, „Manet után”: az efféle kifejezések nagyon is jogosak. Vele egy korszak végződik és egy másik korszak kezdődik. Manet csakugyan „atyja” volt a modern festészetnek: ő adta meg a meghatározó lökést az új piktúrának, s ez az ösztönzés indította meg a továbbiakat. Kevés művészeti forradalom akad, amely oly döntő jelentőségű és következményekben oly gazdag volna, mint az övé.

Ám ez a forradalmár hivatalos és nagyvilági sikerről álmodozott. Polgár, elegáns, élni szerető, szellemes férfi, dendi, a Tortoni törzsvendége, szép félvilági nők barátja – ilyen ember volt az a festő, aki forradalmasította korának művészetét. Ha dicsőségre vágyott, az a Tárlatok dicsősége volt. Azt hitték, botrányra szomjazik; pedig a botrány keserűséget és szenvedést okozott neki. Kitüntetések, érdemkeresztek tették volna boldoggá.

Ez az ellentmondás – paradox módon egy emberben nyilatkozik meg a polgárnak és művésznek a romantika által divatba hozott sekély antitézise – félremagyarázásokra adott alkalmat, természetesen. Manet arcképét furcsán leegyszerűsítették. Ha életében sokan azt képzelték – s ebben nagy szerepet játszottak a botrányok is –, hogy olcsó reklámra vágyó bohém, mások később csak polgárt láttak benne, akit nyomaszt a képességeit meghaladó sors.

Fekete-fehér ítéletek, túlságosan is egyszerűek. Manet lármás hírneve okozta, hogy ily durván felnagyították életének legnyilvánvalóbb jellegzetességeit. De az ember látható élete nem mindig azonos valóságos életével; annak része csupán, s gyakran legkevésbé jelentős része. Manet élete távolról sem oly nyilvánvaló, mint amilyennek hitték. Ahogy elmélyedtem tanulmányozásában, mind gazdagabbnak és mind bonyolultabbnak ismertem meg, nem is gyanított mélységeibe pillantottam be; kiderült, hogy ennek az életnek számos területe homályban maradt mindeddig, ezer dologról hallgattak, ezer lényegbevágó dologról.

Manet, aki ideges, ingerlékeny ember volt, akit az az alattomos és irgalmatlan kór emésztett, amely a múlt század oly sok nagy művészét és íróját gyötörte, életművének rabja volt. „Botcsinálta forradalmár?” Persze, hogy az, de csak abban a mértékben, ahogyan egy ember csupán kelletlenül törődik bele, hogy az, aki – vagy inkább: vállalja azt, ami ebből következik. Manet Cabanel sikerére vágyott, de képtelen volt úgy festeni, mint Cabanel. Visszahőkölt tulajdon sorsa előtt. De ezt a sorsot magában hordta.

Ezt a sorsot igyekeztem kibogozni könyvemben. Források alapján írtam ezt az életrajzot. Minél közelebb akartam kerülni az emberhez, s ezért a lehető legtöbb irányban kutattam. Manet-ról sokat írtak; kortársairól is. Rákényszerítettem magam, hogy mindent elolvassak. Hálátlan, de termékeny munka volt ez: gazdag aratás várt a kor tökéletesen elfeledett munkáiban.

Másrészt viszont új adatokra való törekvésem kivételesen gyümölcsözőnek bizonyult. Ezt jórészt néhány ember rendkívül lekötelező segítségének köszönhetem. A legnagyobb hálával mondok köszönetet Jean Adhémar úrnak, a Bibliothèque Nationale metszettára helyettes osztályvezetőjének, aki különféle jellegű, kiadatlan dokumentumokkal gazdag, nagy jelentőségű iratcsomókat bocsátott rendelkezésemre; felbecsülhetetlen értéket jelentett ez számomra. Henri Mondor professzor úr rendkívüli nagylelkűséggel bocsátotta rendelkezésemre Mallarméra és Méry Laurent-ra vonatkozó számos kiadatlan iratát, valamint Manet-nak az utóbbihoz intézett leveleit, továbbá Berthe Morisot-nak Stéphane Mallarmé-hoz írt leveleit. Jean-Raimond Guérard-Gonzalès úr és felesége, Éva Gonzalès fia és menye, betekintést engedtek a birtokukban levő dokumentumokba, nevezetesen Manet-nak Éva Gonzalèsszel, Emmanuel Gonzalèsszel és Henri Guérard-ral folytatott levelezésébe, valamint a fiatal festőnő lapkivágataiba; értékes felvilágosításokkal szolgáltak Emmanuel Gonzalèsre és Félix Bracquemond-ra vonatkozóan is. Geneviève É. Ollivier-Troisier és Annette Troisier de Diaz, Émile Ollivier leánya és unokája lehetővé tette, hogy elolvashassam a politikus Naplójának kéziratát, amely elsőrendű fontosságú szöveg Manet 1853-as itáliai utazására vonatkozóan. Geneviève É. Ollivier-Troisier ezenkívül volt oly szíves, és leírta számomra Manet egy velencei kalandjának történetét, amelyet több ízben is hallott édesapjától. Louis Rouart úr előzékenyen válaszolt Manet-ra, Berthe Morisot-ra és a két művész több barátjára vonatkozó, nemegyszer rendkívül indiszkrét kérdéseimre. Köszönettel tartozom továbbá Jean Denizer úrnak, a Tengerészeti Minisztérium levéltára és könyvtára osztályvezetőjének, aki készséggel támogatott a fiatal Manet-val, a Tengerészeti Iskola jelöltjével kapcsolatos kutatásaimban; Michel Robida úrnak, aki fontos adatokat közölt Isabella Lemonnier-ra, nagyanyjára vonatkozóan; végül François Jourdain úrnak, aki rendelkezésemre bocsátotta Claude Monet-nak az Olympiával kapcsolatos egyik levelét. Fogadják valamennyien hálás köszönetemet.

H. P.

ELSŐ RÉSZ

Egy jó házból való fiatalember
(1832–1853)

1.
BERNADOTTE INGAÓRÁJA

Csak az lehet jó diák, aki tagja a Mária-kongregációnak.

ROGER PEYREFITTE: Különös barátság

Lauzon atya, a matematikaprofesszor szavai

Abban az esztendőben, vagyis 1840-ben Párizs városában egy úr állig begombolt császárkabátban, amelyet a Becsületrend szalagja ékesít, mindennap pontosan öt órakor, egyetlenegyszer sem változtatva útvonalán, elindul a Szajna bal partjáról, a rue des Petits-Augustins-ról, s átsétál a Szajna jobb partjára, a rue Neuve-Luxembourg 22. számig. Itt áll az Igazságügy-minisztérium épülete.

A rakparti lakások, a rue de Rivoli árkádjainak árusai akár megjelenéséhez igazíthatnák órájukat, mint ahogy a königsbergiek tették, amikor megpillantották Immanuel Kantot. A filozófusnak sem lehettek szabályszerűbb szokásai, mint ennek a komor arcú, bánatos szemű úrnak, kinek fekete szövet nyakkendőjét csaknem elfedi az immár szürkülő, ápolt szakáll, s aki kissé ünnepélyes merevséggel, mindig egyforma léptekkel siet hivatalába. Figyelmét semmi sem vonja magára. Az égvilágon semmi sem vehetné rá, hogy meglassítsa vagy megkettőzze lépteit, hogy letérjen mindennapos útvonaláról.

Az Igazságügy-minisztérium kabinetfőnöke ez az úr, Auguste Manet. Mintaszerű tisztviselő, s mint ilyen, gyorsan megmássza a közigazgatási hierarchia szamárlétrájának fokait. Már X. Károly bukása előtt, harminchárom esztendős korában az Igazságügy-minisztérium főosztályvezetője volt. A júliusi monarchia csak kedvezett pályafutásának.

A múlt század végén, a IV. év fructidor 14-én (1796. augusztus 31.) született, történetünk idején tehát negyvennégy éves. De, akárcsak kortársainak jó része, komoly és méltóságteljes magatartása következtében jóval idősebbnek látszik. Az életkor fogalma viszonylagos. Ingadozása a kordivatnak engedelmeskedik. 1840 körül az a férfi, aki alig hagyta maga mögött a kamaszkort, máris az érett ember szerepében tetszeleg. A korabeli színdarabokban „züllött vénember”-nek neveznek harmincesztendős ifjakat. Nem hiábavaló, hogy a szakáll különbözteti meg a polgárembert az inastól: ez a tiszteletre méltó férfi jellegzetessége. Manet úr minden bizonnyal már igen korán „javakorabeli férfi” volt.

Családja az Ile-de-France-ról származik, s e család tagjai csaknem kétszáz éve többé-kevésbé fontos hivatali állásokat töltenek be, hagyományosan. A levéltárak tanúsága szerint ősei között a tizenhetedik és a tizennyolcadik században egy közjegyző, egy ügyész, egy másik őse pedig Épone-nak, ennek a Mantes-la-Jolie közelében fekvő városkának polgármester tisztét töltötte be; alkalmasint ez a kisváros volt a Manet család bölcsője. A család tagjai közül később egy államtanácsi ügyész, egy alençoni államkincstárnok és egy calais-i számvivőtiszt került ki. Auguste Manet apja, aki alig ötvenesztendős korában, 1814-ben halt meg, „bírósági ember” volt Párizsban, mielőtt a forradalom éveiben Gennevilliers polgármesterévé nem nevezték ki, ahol szép birtokörökség szállt nemzedékről nemzedékre a Manet családban. Kezdeményező szellemű ember és jó tisztviselő lévén, érdemes munkát fejtett ki a városkában, nevezetesen jelentős ármentesítési munkálatokba kezdett (minthogy Gennevilliers, amely a Szajna közelében fekszik, rendkívül nyirkos város volt; a Manet család tagjai ennek köszönhetik, csaknem valamennyien, reumájukat).

1831-ben, vagyis kilenc esztendővel ezelőtt, Auguste Manet megnősült; nem szerelemből, csak társadalmi illemből – egy rangjabeli tisztviselőnek házasembernek kell lennie –, nőül vette Eugènie-Désirée Fournier kisasszonyt, aki tizennégy és fél évvel volt fiatalabb nála; három gyermeke született, mindhárom fiú – noha szívesebben vette volna, ha leányok: a leánygyermekek szelídebbek.

Családjával a rue des Petits-Augustins 5. szám alatt lakik, a második emeleten; az épületnek tágas udvara van, kertjét fák díszítik, s monumentális kapu nyílik az utcára. Családjának több tagja lakik itt, például egyik sógora, Edmond-Edouard Fournier, tüzértiszt és Montpensier herceg szárnysegédje, valamint unokaöccse, Jules de Jouy, aki már huszonhat éves korában hírneves ügyvéd s rokona Victor-Joseph Étienne-nek, művésznevén Jouynak, a híres írónak, akit nagy regény- és színházi sikerei alapján 1815-ben a Francia Akadémia tagjává választottak.

A Manet család igen jómódú polgári család. Auguste Manet apja halálakor egymaga (két nővére van) hatvanhárom hektár földet és több házat örökölt Gennevilliers-ben és Asnières-ben. Egy kis birtokrészt fenntartott magának, itt nyaral családjával; a többit bérbe adta. Jövedelmét feleségének jövedelme egészíti ki, aki maga sem szegény – szó sincs róla! Mindent egybevetve a házaspár évi jövedelme legalább huszonötezer frank, s ennek az összegnek alapján a jómódú középpolgárságba sorolhatjuk.

Auguste Manet életmódja megfelel a rangjabeli férfiakénak. Hetenként kétszer „fogadónapot tart”. Auguste Manet számára ez nemegyszer gyötrelmes kötelesség, mert semmitől sem szenved jobban, mint hogy állása következtében időszakonként ebédre vagy vacsorára kell meghívnia némely hivatalos személyeket. Egyébként, noha csak titokban, nem ért egyet a rendszer politikájával; álláspontja ebben ellentétes katonatiszt sógorának nézeteivel. Kollégáival csak annyit jár össze, amennyi feltétlenül szükséges. Csupán néhány barátja körében érzi jól magát, nevezetesen Defauconpret-nak, Walter Scott fordítójának, a Panthéon mögött álló Rollin-gimnázium igazgatójának, Pellat-nak, a jogászprofesszornak, Marjolin doktornak társaságában. S talán még náluk is szívesebben veszi néhány papi ember látogatását, akik gyakran kopogtatnak lakása ajtaján. Hiszen nem volt-e Agathe Manet az Ave Maria-rend apácája?

A Manet család társasága meglehetősen zárt kör. Később, tizenhét esztendős korában, legnagyobb fiuk, Édouard, akit születése óta magas rangú tisztviselőnek szántak, elképedve fogadja majd, hogy egy véletlen folytán kapcsolatba kerül egy divatáru-kereskedőnő fiával. „Ne ijedj meg attól, hogy divatárusnő – írja majd nagy sietve édesanyjának –, felette áll rangjának, s fia a Jouffroy-intézet diákja, igen kedves gyerek, biztosíthatlak, jobban nevelt, mint sokan közülünk. De bevallhatom, hogy első vasárnap, amikor kimehettünk, különösnek éreztem, hogy egy boltba kerültem.”

Az elsőszülött fiú most még csak nyolcesztendős. 1832. január 23-án este hétkor született, s abban a meglehetősen zord lakásban nőtt fel, amelyet öccseinek, a hatéves Eugène-nek és az ötéves Gustave-nak zsivaja tölt be, Manet úrnak nem nagy tetszésére. Mint Poiloup kanonok vaugirard-i intézetének félbentlakója, halálosan unja magát. Csöppet sem érdekli mindaz, amire tanítják, s nevelőnője kíséretében minél előbb hazasiet a rue des Petits-Augustins-be, anyja szoknyája mellé – imádja az anyját –, két öccséhez meg a Fournier unokafivérekhez.

A nap legboldogabb perceit este éli át, amikor Fournier nagybácsi (aki egyszersmind keresztapja is) és néhány jó barátjuk együtt vacsorázik szüleivel; ez elég gyakran megtörténik. Míg a hölgyek hímeznek vagy egy faliszőnyegen dolgoznak, az urak pedig társalognak, Fournier bácsi – alacsony termetű, zömök, derék, kövérkés ember, kis szakállal, mosolygó arccal – vázlatfüzetet vesz elő zsebéből, s szórakozásképpen rajzolgatni kezd. Mint oly sok tüzértiszt, akiknek már mesterségük következtében is konyítaniuk kell valamit a rajzoláshoz „az ellenséges erődítmények, várak, állások felvázolása érdekében”, Fournier bácsi is szenvedélyesen rajzolgat. Művelt, fogékony ember, rajong a művészetekért, jóllehet sógoránál ritkán beszél erről. Édouard nyomban abbahagyja a játékot, hogy nagybátyja kezét figyelje. Maga is megkísérli, hogy papírra vessen néhány vonást. Rögtön igen figyelmessé válik, meghallgatja a tanácsokat, újból nekilát, javítgat, megismerkedik a perspektíva törvényeivel.

De az idő szalad. Manet úr, aki egyetlen pillantásra sem méltatja az efféle haszontalanságot, a szalon kandallóján álló, oszlopocskákon nyugvó nagy ingaórára tekint, amely két súlyos gyertyatartó között méri az időt: késő van, le kell feküdni.

Amikor új igazságügy-minisztert neveznek ki, Manet úr is megvált hivatalától: a Szajna megyei elsőfokú bíróság tanácselnöke lett. Örömmel fogadta a változást; megszabadult a függőségtől, amelyet amúgy is nyomasztónak érzett.

Manet úrnak minden oka megvolna rá, hogy elégedett legyen sorsával, ha elsőszülött fia, Édouard, nem okozna annyi gondot. Édouard nem tanul rendesen. Rossz az előmenetele. Fegyelmezetlennek nem mondható ugyan, de semmi sem érdekli, szórakozott. A Poiloup-intézet tanárai egyébként is túlságosan elnézők vele; talán azért, mert olyan kedves fiú? Manet úr, bármilyen rideg ember is, érző szívű. Semmiképp sem kívánna gyötrelmet okozni a gyereknek. De az internátus hasznára lesz. Egyszóval, jóllehet nem szívesen teszi, Manet úr elhatározza, hogy kiveszi fiát az intézetből, és beadja barátjának, Defauconpret-nak internátusába, a Rollin-gimnáziumba.

Édouard – tizenkét éves – nem fogadja örömmel az új életkörülményeket. Vége a Fournier bácsi társaságában töltött kellemes estéknek! Csak csütörtökön és vasárnap szabad elhagynia az internátust, s ezt a jogot is jó érdemjegyekkel kell megvásárolnia.

Őszintén szólva semmi vonzó sincs a rue des Postes-i Rollin-gimnáziumban, amelynek Édourd 1844 októberében lesz ötödosztályos diákja. [A francia osztályok sorrendje fordítottja a magyarnak: a legalacsonyabb a 10., illetve a 11. osztály, a legfelső az 1.] Noha Párizs egyik „legarisztokratikusabb” intézménye, az egykori Ágoston-rendi kolostor külsejében megőrzi régi jellegét: a vezeklés háza; a monarchia idején „kényszer-kolostor”-nak tekintették, és nőket zártak ide. Csupa alacsony, rossz világítású helyiség. Semmi sem vidítja fel a szemet, sehol egy metszet vagy akár egy térkép. A diákok úgy szoronganak a mellkasukat szorító, szűk padokban, „mint heringek a hordóban”. Esténként reszketeg és füstös lángú lámpások büdösítik be a levegőt.

Ahogy megindul az új tanév, Defauconpret úr, aki pártfogásába vette Édouard-t, igyekszik megnyugtatni a szülőket a fiú lelkiállapotáról: „A gyermek gyengén tanul – írja feljegyzéseiben –, igyekvőnek mutatkozik azonban, s mi sokat várunk tőle.” Gyengén tanul, csakugyan. Minden tárgyban az ötödik osztály utolsó diákjai között van. Latin nyelvben például a hatvankét tanuló közül egyszer sem ért el jobb helyezést, mint a negyvenkettediket, s olykor az ötvenhetedik helyre csúszik vissza. És minden tantárgyban ez a helyzet, vagy csaknem ez. Egy ízben sikerül latin fogalmazásban a hatodik helyet kivívnia – ebben az évben ez a legjobb eredménye –, de a következő dolgozat írásakor az ötvenkettedik helyre zuhan vissza. Ami pedig az igyekezetet illeti, amelyet Defauconpret úr volt szíves diákjára vonatkoztatni, a legjobb esetben is csak azt mondhatjuk, hogy csöppet sem illik rá. Eltekintve a tornától, amelyben kitűnőnek mutatkozik, s természetesen a rajztól, milyen tárgy iránt érdeklődik Édouard? A történelem iránt? Olykor már-már azt hihetné az ember; ám Wallon úr előadásai alatt Édouard többnyire lebújik, amennyire csak lehet, s egy könyvet olvas.

Defauconpret júliusi feljegyzéseiben kénytelen is félig-meddig bevallani, hogy pártfogolt diákjának „buzgalma” nem valami kiváló. Eredményei „mindent összevetve kissé lassúak”; igaz, „meglehetősen jó szándékúnak” mutatkozott, de „több hévre és energiára lett volna szüksége”. Végül is Édouard osztályismétlésre bukik az ötödikben.

Manet úr alkalmasint nem valami elégedett. Milyen gondatlan és nemtörődöm ez a gyerek, mily kevéssé hasonlít reá! Talán a Fournier-kra ütött? Ki tudja? Anyai ágon rokonai nem oly higgadt vérmérsékletűek, mint a Manet-k, kalandvágyóbbak, fogékonyságuk is impulzívabb. Manet-né egyik testvére, a vértestiszt, érzékenykedő és kötekedő ember volt; párbajban esett el. Nagyapja, egy Delanoue fiú (azoknak a poitou-i Delanouek-nak leszármazottja, akik III. Henrik óta az ancien régime-ben mindvégig a király belső inasaiként szolgáltak) a forradalom idején spekulációk révén nagy vagyont szerzett, később azonban mindent elvesztett. Apja viszont… erről ne beszéljünk! Mit is mondhatnánk erről az ügyes diplomatáról, aki kezdeményezésével hozzájárult, hogy Ponte-Corvo hercegéből, Bernadotte marsallból svéd trónkövetelő legyen, majd a parvenü katona XIV. Károly néven a svéd trónra kerüljön? Mit is mondhatnánk róla, ha nem azt, hogy Bernadotte, amint elérte célját, hálátlansággal fizetett annak, aki elősegítette pályafutását? Manet-né keresztleánya volt a svéd királynak – aki néhány hónapja, 1844-ben halt meg –, de mi haszna volt belőle? Sosem mulasztja el leszögezni: mindössze egy korall nyakék, amelyet keresztelőjekor kapott, s az a vaskos ingaóra, amely a szalon kandallóján jelzi a múló időt. Ez minden! Nem valami sok. Semmi! Madame Manet azonban elfelejti megemlíteni, hogy házasságkötésekor XIV. Károly az ingaórán kívül hat járadékkötvénnyel és hatezer frank készpénzzel is megajándékozta, s elfelejti azt is – de talán nem is tud róla –, hogy apja sohasem volt diplomata.

1810-ben, a svédországi események idején, Joseph-Antoine-Ennemond Fournier, aki azelőtt Hannoverben volt kereskedő, majd Göteborgban telepedett le, csődbe jutott. Visszaköltözött Franciaországba. Ekkor történt, hogy tisztázatlan körülmények következtében Fournier Bernadotte szolgálatába állt, és elkísérte hadjárataiba is. Miután tisztes pénzösszeggel jutalmazták, visszatért Svédországba, Örebróba, ahol az országgyűlés ülésezett. Az országgyűlés tizenkét tagból álló választási bizottságot jelölt ki. Az első fordulóban Bernadotte mindössze egy szavazatot kapott. Fournier, kihasználván azt a tényt, hogy a francia ügyvivőt visszarendelték, semmilyen csalástól sem riadva vissza, a császári kormány képviselőjének mondta magát. Fennen hangoztatta, hogy „Bernadotte az egyetlen királyi herceg, akit a Császár és egész Franciaország örömmel látna a svéd trónon”. Ezzel meg is nyerte a játszmát. Bernadotte tíz szavazatot kapott, s megválasztották.