Andrásfalvi-Faragó Zoltán

Medvés-hegy

történelmi regény

Kossuth Kiadó

Tartalom

ÍJÁSZVERSENY

BÉLA KIRÁLY ÜZENETE

DÉNÁROK

BÖJTI IDŐK

EMBEREK A LAPOSON

VADKANVADÁSZAT

HÁLA

NYESTBŐR

ZAGYVAFŐN

A FÜLEKI PAP

A GANAJSZÁJÚ

BRIKCIUSZ

IGAZSÁGTÉTEL A KOCSMÁBAN

VÁRAKOZÁS

CSAPÁSOK

OTTHON

A MEDVÉS-HEGYEN

FÜLEKI KALAND

ANZELMUSZ

VÁSÁROSOK

GÁBRIEL

A MÁSODIK ÍJÁSZVERSENY

APAI FÁJDALOM

MÁRTON KATONÁNAK ÁLL

ÜZENET

ADOMÁNY

A PESTI ÚT

KENYÉROSZTÁS

SZOLGÁLAT

ŐRJÁRAT

OSZTRÁK VIRTUS

VÉRENGZÉS

BUDAI ÚT

PÁL ATYA

VESZTEGLÉS

A KANCELLÁRIÁN

ÚT MUHIPUSZTA FELÉ

MENEKÜLÉS

EMBEREK A MOCSÁRBAN

HAZAFELÉ

VÉSZHÍR

ÉJSZAKA AZ ÚTON

MÁRTON ÉRKEZÉSE

LOVASOK JÖNNEK

BÉLA ÚR A LAPOSON

A KIRÁLY ÜLDÖZÉSE

ÚJRA FÜLEKEN

JAKAB ÚR BÜNTETÉSE

EGYÜTT

A KIRÁLY KÍSÉRETÉBEN

KÜLDETÉS

REMETEÉLET

A VÉSZ UTÁN

IMPRESSZUM

Enyhe déli szél fújt. A langyos fuvallatok körbefutották az erdőt, a hó pedig szinte egyik pillanatról a másikra megolvadt. A hólé átitatta a zuzmó- és a mohapárnákat, a fák tövénél beszivárgott a földbe, a kövek repedéseibe, az avarba, amitől hajnalra víz- és korhadó falevél illata lett a világnak.

Sötét volt még a bükkösben, csak a megroggyant hó világított a szálfák között.  Az enyhe szellő délről jött és tavaszt ígért, bomló rügyeket és virágszirmokat, érkező vándormadarakat, fakadó életet, – mert épp’ itt volt az ideje.

Erősödött a szél, mire az erdő nyújtózkodott egyet és a fák itt-ott megroppantak.

– Délen a völgyekben már nyílik az ibolya – súgta oda egy jól értesült széllökés a mohának egy vénséges, félig kidőlt bükkfa törzsén, azután fürgén tovább állt.

Még mindig sötét volt az erdőn, a nap valahol a távoli hegyek mögött rejtőzött, de közeledett a virradat. Egy szajkó világgá kiáltotta a szemközti hegyoldalban, hogy megijesztették, mire valami megmozdult egy bükk szálfa koronájában, egy vastag ágon, közvetlenül a törzs mellet. Kró, a holló a csőre tövét a fa kérgéhez dörgölte és emiatt a fejét is forgatnia kellett.  A nagy, fekete madár éberen aludt. Óvatos volt, bár ellensége csak egy akadt, az uhu. A nagy bagoly azonban ilyenkor már sziklaodújában pihent, nem kellett tartani tőle.

– Kró-kró! – kiáltotta kétszer a nevét, mintha tudatni akarná az erdővel, hogy felébredt. Választ is kapott rá a közelből: egy másik holló éjszakázott ott.  A fekete madár valami bizsergést is érzett a zsigereiben, amit maga sem értett, de tudta, hogy valami nagy változás jön. Elrúgta magát az ágról, mire a másik holló is a magasba emelkedett, majd jobbra-balra forogva a levegőben közeledett felé. Az érkező hamarosan beérte.

– Korr – mondta a nevét. – Itt a tavasz! A többiek már párba álltak! Korr!

Azzal kergetődzni kezdtek, míg át nem értek a szemközti hegy gerince fölé. Itt ritkás volt az erdő és sziklák meredtek elő a földből. Egy őz teteme hevert itt, amit a tél vége felé pusztított el a fagy, az éhség és a csülkeit véresre maró, a felszínén jégkristályos hóréteg. A suta halála azonban másoknak az életet jelentette. Először a hollók és a szajkók jártak rá, azután a vaddisznók és rókák. Az őzből pár nap után nem sok maradt, de a hollók még találtak rajta ehetőt.

A fekete madár leröppent a vad teteme mellé, Korr pedig leszakított az inak közül egy cafatot. Ezután a csőrében Kró felé nyújtotta, mint nászajándékot.

– Légy a párom! – csillogtak a szemei.

Kró szárnyra kapott hirtelen, valósággal kellette magát a levegőben, amikor a völgy fölé fordult. Korr követte, egymást kerülgetve forgolódtak a magasban. Akkor hagyták csak abba, amikor egy lovast vettek észre maguk alatt a rossz, jeges csapáson. Gubancos szőrű, apró lovon ült, fején prémes, kócsagtollas süveg ékeskedett, a vállán pedig szürke juhbőr suba lógott.

ÍJÁSZVERSENY

Nevetés, vidám kurjantások, meg az íjak húrjainak pendülése hallatszott az uraság házának udvaráról. Az ifjak vígan toporogtak a jól letaposott havon, ami a talpuk alatt mindinkább sárrá dagadt, mert a korai napsütésnek már volt egy kis ereje. Az íjászok voltak vagy tízen, s félkörben felállva célba lőttek a kerítés aljába vetett rossz kosárra. A nemes legénykék és a liber fiúk között egy leány is serénykedett. Drága, míves íj volt a kezében, nyílvesszőinek tollát cserfagubaccsal festették vörösre. A leány pontosabban lőtt, mint bárki a fiúk közül, de ez akkor még nem tűnt fel senkinek: a kosár nagyjából úgy nézett ki a nyilaktól, mint a sündisznó.

– Nem nagy dolog ám egy kosarat szétnyilazni! – kiáltott rájuk egy testes, bikanyakú, veres képű, úrforma ember. Benne volt már a korban, úgy negyvenéves lehetett, valaha szőkés színű, de már erősen ősz bajusza az álla alá lógott, fehéredő haját három varkocsba fonatta. A fövege nyestprémből készült, a vállára fehér, báránybőrből varrt subát vetett. Kék bársony dolmánya a térdéig ért, derekán kardot viselt, de a bunda alól csak a markolatgomb kandikált ki, amit csónak formájú drágakő díszített. Vagy húsz cseléd, nők, férfiak, gyerekek karéjában álldogált a ház előtt.

– Támasszatok karókat a kerítéshez, hogy ne lehessen kilőni rajta – fordult a körülötte ténfergő, az íjászokat bámuló szolgákhoz. – Andorás! Hozd a szitakeretet a tornácról, aztán feszíts rá juhbőrt!

A szolgák ugrottak, s alig telt el egy miatyánknyi idő, minden készen állt; nemsokára Andorás is hozta a rőfnyi átmérőjű keretet, a rákötözött bőrrel együtt. A közepére egy botot is erősített, hogy annál megmarkolva a tákolmányt könnyebben fel lehessen dobni a levegőbe.

– Szaladj a kerítésen kívülre! – intett neki az úr. – Ott, ahová a karókat támogatták, állj meg! Amikor hallod, hogy most, dobd a levegőbe a keretet! Aztán csak jó magasra! – figyelmeztette még ujját is felemelve.

A szolga elsietett, az ifjak és a leányzó pedig figyelmesen méregették a távolságot, ahová majd lőniük kell, méghozzá repülő célpontra.

– Lenyilazom én a levegőből a galambot is – mondta a leány fennhangon, mire a körülötte álló fiúk kissé gúnyosan néztek össze, de szólni egyikük sem szólt.

Nemsokára Andorás a helyére ért, az úr pedig elkurjantotta magát:

– Most!

Felrepült a loncsos juhbőr, a nyílvesszők pedig egymás után süvítettek el az íjhúrokról. Bizony, csak három talált célba, de közöttük volt a leány vörös tollas nyila is.

– Félre a többiek! – intett az úr. – Lássuk, hogy a három legjobb lövő tud-e ismételni!

Az egyszerű, fehér vászonruhába öltözött leány középen állt. Tőle balra egy zömök liber fiú nehézkedett egyik lábáról a másikra, barna tollas nyílvesszőt szorongatva. Jobbra egy magas, bőrzekés ifjú állt, tizenhat éves forma, nyalka legényke. Haját három varkocsba fonva viselte, akárcsak az idő tájt a világi férfiak többsége, s időnként lapos pillantásokat küldött a leány felé. Az ő nyilain a tollak feketék voltak.

A szitakeret nemsokára másodszor is a levegőbe repült, a három íj pedig szinte egyszerre pendült meg. Talált is mind a három.

– Újra! – kurjantotta az úr.

Harmadszor és negyedszer is célba találtak mindannyian.

Ötödszörre aztán a liber fiú elvétette. Nyila épp’ csak elkerülte a juhbőr szélét, s elsüvített a falusi kertek fele. A legényke mérgében földhöz vágta az íját.

– Veszed fel! – dörgött rá az úr. – Lőni tanulj, ne hörcsögösködni!

A fiú kelletlenül lehajolt az íjért, aztán homlokát ráncolva hátrahúzódott.

A leány és a nemes legényke ismét lőtt. Az úrfi – talán izgult, amit az is elárult, hogy mind gyakrabban pillantott a leányra, néha még a szája szélét is megnyalva – késett egy szemvillanásnyit és célt vétett.

A leány örömében kiáltott, aztán felugrott a levegőbe, mint valami kecskegida, s szélesen mosolyogva az úrfi felé fordult.

– Győztél, Zsófia – motyogta ez kissé elvörösödve. Szégyen volt, hogy egy leányzó, még ha pár évvel idősebb is tőle, jobb íjásznak bizonyuljon.

– Véletlen – felelte Zsófia. – Aligha sikerülne még egyszer…

– Ügyes leány vagy. Nyilazol, gerelyt vetsz, lóháton sáncot ugratsz, vadászat után áhítozol…

Hirtelen elhallgatott.

– Nem nagy tudomány egyik sem, Mikó…

Az úr ekkor ért melléjük.

– Mit sugdolóztok? – kérdezte, de nem várt választ. Az erszényében kotorászott, azután egy ezüstdénárt vett elő. Fényes új pénz volt, nem olyan, mint az értéktelen előző évi.

– Legyen ez a legjobb zagyvafői íjászé, Zsófiáé!

Nagy hangon mondta, a körülöttük állók pedig egy kis nevetgéléssel vették tudomásul a dolgot. Arra korábban nem volt példa, hogy leány vegyen részt az ifjak versengésében, az meg különösképpen meglepett mindenkit, hogy le is győzte őket.

– Láttam a holmid között ezt a szép íjat, de gondoltam, örökség atyád után. Most már látom, hogy bánni is tudsz vele. Hol tanultad? – kérdezte az úr.

– Atyám mellett… Sok vadászaton voltam vele. Halat is lőttünk az Ipoly kiöntésein…

– Boldogult atyád bánhatta, hogy a fia szerzetesnek állt.

– Isten választotta, aminek apánk is örült! Egyébiránt az öcsém is szívesen vadászik, amikor otthon… – elharapta a szót, mert az otthon, ahol Zsófia élt, már csak az emlékeiben létezett.

Az úr nem vette észre, vagy csak nem akarta meghallani, hogy a leány hangja elcsuklik.

– Derék ember volt az apád, az anyád meg nekem kedves unokahúgom… Harmadfokon, ugye? Azt a sok rokont ki is tudná számon tartani… No, Ludányt meg ne sajnáld, a magadfajta leányasszonynak csak a baja van azzal a pár ekealja földdel, a tolvaj cselédekkel...

– Nem csak nyilazni tud ez a leány, Jakab bátyám, hanem gerelyt is vet, lovagol úgy, mint a legjobb vitéz – állt meg a versenyben második legényke az úr előtt, akit Zsófia az előbb Mikónak szólított.

Jakab úr nem felelt, gondolatai máshol járhattak, mert miközben kedvtelve nézegette az udvaron álldogáló fiúkat és a leányt, egyszer csak elbődült:

– Andorás, hozz egy régi kocsikereket! Onnan fentről, a szilvafáktól, egészen a templom falától, gurítsátok csak le az udvarra! Aztán a legények, meg Zsófia gerelyt dobnak rá! Gyerünk, mindenki hozza a gerelyt! Akinek nincs, adok az enyéim közül!

Nemsokára mindenki könnyű vadászgerellyel a kezében sorakozott, de most nem félkörben álltak fel, mint a nyilazáshoz, hanem egyvonalban, hogy egymás után dobhassanak célba az előttük elguruló kerékre. Mindenki sürgölődött, hogy az úr kedvében járjon. Barátságos, jó ember volt, ha minden parancsának azonnal engedelmeskedtek.

Nem sokkal később két szolga a lejtő tetején álló szilvafák alatt jól meglódította a nehéz, tömör tölgyfakereket, aztán útjára engedte. Az emberderék magasságú kerék egyre jobban gyorsulva, a földről fel-felpattanva száguldott lefelé, s amikor a húszlépésnyire álló ifjak elé ért, azok sorra eldobták fegyverüket. Néhányan eltalálták, néhányan nem, de Zsófia és Mikó gerelye is belefúródott a jobb sorsra érdemes szekéralkatrészbe, amit végül a trágyadomb állított meg.

– Újra! – kiáltotta Jakab úr. – Aki nem talált, menjen hátra!

Néhány gurítás után úgy hozta a sors, hogy ismét csak Mikó és Zsófia maradt a gerelyvetők között.

– Ha ez a leányzó fiúnak születik, lovag is lehetett volna belőle, a legjobb bajnokok közül való! – mondta az úr elismerő hangon a körülötte állóknak, majd Andoráshoz fordult.

– Gyerünk fiam, szaporán, lódítsátok meg újra a kereket!

Mikó gerelye ezúttal, ha csak egy ujjnyival is, de elvétette a célt és a kerítésben állt meg. Zsófia azonban olyan pontosan vágta a kerék közepébe, mintha közelről tűt szúrt volna a gomblyukba.

– Ez aztán a leányzó! – csettintett Jakab úr. – Már megint Zsófia győzött!

Azzal újabb ezüstöt kotort elő az erszényéből.

Az íjászverseny és a gerelyvetés izgalmai közben a legtöbben észre sem vették, hogy egy lovas legényke léptet be a kapun. Gubancos szőrű, apró lovon ült, vállán szürke juhbőr suba lógott. A legfeltűnőbb azonban a nyestprémes, kócsagtollas süveg volt rajta: a szép fejfedő sehogyan sem illett a kopott ruhához. Most, hogy a verseny véget ért, a jövevény vette a bátorságot, s a fejfedőjét két kézre fogva a melle előtt Jakab úr elé szerénykedett, majd mélyen meghajolt. Az uraság végigmérte, felrántotta a szemöldökét, aztán barátságosan a vállára csapott.

– Ni, a Márton – mondta. – Amióta ez a nagy hó leesett, nem jöttetek át még a zagyvafői templomba sem. Apád küldött?

– Ő. Azt üzeni jó uramnak, hogy érdemes lenne vadászatra jönni…

– No! Csak nem bölényt kerített?

– Nem. Azt atyám is csak valamikor egészen kicsi gyermekkorában látott…

– Én is – legyintett az úr. – Nem akad már mifelénk egy sem. Hanem Béla úr vadaskertjében! Végles vára környékén még vagyon belőlük bőséggel. Atyámfiai mondták, hogy odaát, Gömörben is találni, nagy szerencsével…

Elhallgatott, sóhajtott egy nagyot, mintha valami drága kincsről kellene lemondania, azután folytatta.

– Mondd csak, Márton, miféle vadra várna engemet az apád? Medvére?

– Vadkanra. Akkora, mint egy bivaly…

– Megkerítjük! – Jakab úrnak máris felcsillant a szeme.

– Azt is üzeni, hogy számszeríjat kellenék hozni…

– Vadkanra? Hisz’ karddal megszúrni sem könnyű, egy lépésről!

– Meredek hegyoldalban tanyázik, nagy széltörésben, a nyomai elárulták. Hat faluban nincs annyi férfi, hogy kimozdítaná onnan…

Jakab úr erre megmutatta erős fogsorát.

– Nem csak férfiember bánik jól az íjjal, a gerellyel, Márton! Láttad-e az előbb?

– Láttam – pillantott a fiú Zsófia felé. A leány kedvesen elmosolyodott, mire a fiú udvariasan meghajolt felé. Amikor aztán kiegyenesedett, az ő szája is nevetésre állt már.

– Ne mosolyogj arra a leányra, te! – mordult rá Jakab úr, de haragja csak tettetett volt. – Nem a te fajtád!

– Szabad emberek vagyunk – a legény arcáról lehervadt a mosoly egy szemvillanás alatt. Konokul felvetette fejét, s merészen az úr szemébe nézett.

Kacsics nembeli Jakab elnevette magát erre.

– No hiszen… Az igaz, hogy szabad emberek vagytok, de ilyen leányra csak nemes urak pályázhatnak, nem a magadfajta! Király urunk szolgálatában talán kiérdemelhetnéd a címeres levelet, de ahhoz katonának kellene állanod, merthogy az eszeddel aligha jutnál odáig… A dicsőség meg, amint tudjuk, leginkább a harcmezőn terem!

Mutatóujját felemelve magyarázott, azután hirtelen hallgatott el, mint aki beszéd közben egyszercsak elfelejti, hogy mit akart mondani.

A fiú hallgatott, tekintete pedig Zsófia szemét kereste. A leány egy kicsit még mindig mosolygott.

– Íjat látok a subád alatt – vette észre a fegyvert Jakab úr. – Aztán mernél-e versenyre kiállni Zsófia leányasszonnyal?

– Mernék – felelte halkan Márton.

– Én is próbálkoznék – húzta ki magát Mikó, de az úr leintette.

– Te már egyszer megmutattad, hogy mit tudsz. Andorás, keresd csak elő azt a szitakeretet!

Zsófia és Márton nemsokára már egymás mellett állt, úgy harminc lépésnyire a kerítéstől. Mindketten az íjukat szorongatták, meg nyílvesszőket szurkáltak maguk elé a földbe, hogy valamivel elfoglalják magukat. A repülő céltábla szétesett Andorás kezében, várni kellett, hogy megcsinálja.

Mártonnak ugyanolyan fekete tollas nyilai voltak, mint Mikónak. Ezt a leány észrevette, és meg is jegyezte.

– Holló – mondta halkan a fiú. – Nem sok akad belőlük, nehéz is megkeríteni őket. Pedig szép, erős farktollaik vannak, éppen jók a nyílvesszőre…

– Honnan jöttél?

– A Medvés-hegyén túlról.

– Vadász vagy?

– Igen. Apám is az, én is az vagyok.

A leány szomorúan elmosolyodott.

– Az én apám is szeretett vadászni… Tavaly tavasszal vitte el a halál, az édesanyámat meg épp’ karácsony napján…

Márton nem felelt, csak szomorúan nézett a leányra, aztán végül kibökte:

– Árva vagy, kisasszonykám.

– Igen – a leány alighanem elsírta már az összes könnyét, mert a szeme megcsillant ugyan, de száraz maradt.

– Azon biz’ nem lehet segíteni.

– Majd az Úristen megengedi, hogy az égben találkozzunk.

– Készüljetek! – dördült mögöttük Jakab úr hangja, úgyhogy a szépen kerekedő beszélgetés félbeszakadt. – Most!

Andorás kezéből felrepült a szitakeret. Amikor a legmagasabbra ért, megpendült a két íj húrja, a célpont pedig megbillent, amikor szinte egyszerre csapódott belé a két nyílvessző.

– Újra!

Másodszorra is találtak mind a ketten. Harmadszorra, negyedszerre, ötödszörre is.

– Mint a veszedelem! – bődült el Jakab úr, a körülötte állók pedig helyeslően mormoltak.

A hetedik lövés sem döntött, a nyolcadik sem. Ekkor azonban elfogytak Zsófia elől a földbe szurkált, vörös tollas nyílvesszők, s egy legénykének ki kellett szaladnia értük Andoráshoz, hogy visszahozza őket. Miközben kifelé futott a kapun, vele szemben egy lovas kanyarodott vágtában a ház felé vezető útra.