Leslie Vargas

ÖNKÉNTES
SZÁMŰZETÉS

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. HONFOGLALÁS

Szakadárok földjén

Merénylet

A potyautas

Az új parancsnok

Szörnyű meglepetés

II. KATASZTRÓFA

Az elemek lázadása

Apokalipszis

A tenger foglyai

III. VADAK KÖZÖTT

Hajótöröttek

Harc az idegenekkel

Újra otthon

Epilógus

Impresszum

A potyautas

– Na végre! – morogta Karlem, miközben még lejjebb csúszott a járda mellett parkoló autó ülésén.

 Néhány házzal arrébb kinyílt egy ajtó, s magas, vállas férfi lépett ki rajta. Sötétkék szabadidőruhát viselt, kezében pedig pórázt szorongatott. A hatalmas vadászkutya türelmetlenül ficánkolt gazdája körül. A férfi sietve bezárta a kaput, majd enyhe iramban kocogni kezdett.

 A fiú órájára nézett, aztán kilépett a kocsiból. Tudta, hogy maximum tizenöt perce van. Odasietett hát az imént bezárt ajtóhoz, gyorsan körülnézett, aztán fellépett a kilincsre, s már át is lendült a kerítés fölött. Nem először járt a házban, tudta, hol találja a tartalék kulcsot.

 Mikor belépett a lakásba, leemelt a mellette lévő polcról egy elemlámpát, azzal világította meg a szobába vezető utat. Belépve a helyiségbe, habozás nélkül a sarokban álló óriási dísznövényhez sietett. Miután félrehajtogatta a cserje szúros ágait, megpillantotta a kicsiny páncélszekrényt. Odalépett, s megragadta az ajtaján lévő kerek fogantyút.

 Emlékezetében felvillant egy kép, mikor százötven nappal ezelőtt ebben a szobában csodálta a falakat borító festményeket, miközben a házigazda valamiért kinyitotta a páncélszekrényt. Akkor háttal állt a férfinek, ám tudatalattija elraktározta az éles kis kattanások hangjait, s most nem kellett mást csinálnia, mint felidézni az emlékeket.

 Feszülten figyelt a múltból előbukkanó hangokra. Nyelvével utánozta az apró kattanásokat, miközben ujjain számolta őket.

 – Hét, négy, kettő, nyolc – dünnyögte, majd sietve elforgatta a páncélszekrény zárógombját.

 Hét kattanás után négyet visszafelé tekert, aztán kettőt ismét előre, végül nyolcat hátra. Nem történt semmi.

 – Megváltoztatta volna a kódot? – dünnyögte, idegesen letörölve homlokáról egy izzadtságcseppet.

 Gyorsan visszaforgatta a gombot eredeti állásába, aztán újra végigszámolta ujjain az emlékezetéből kihallatszó kattanásokat. Ezúttal kételkedni kezdett az utolsó számban.

 – Lehet, hogy nem is nyolc volt, hanem kilenc?

 Órájára pillantott, de ettől csak idegesebb lett. Sietve kipróbálta az új számkódot. Az utolsó éles kattanás után egy mélyebb következett.

 Fellélegzett. Tudta, hogy kinyílt a zár. Türelmetlen mozdulattal feltárta az ajtót, s bevilágított. A páncélszekrény belsejében egyetlen irattömb sem volt. Dühödt ordítással rántotta ki az összehajtogatott papírlapot, amit felfedezett.

 – Jövőre új tömböt kell kezdeni, mert az utolsó nyílt parancsot felhasználtam az Űrlovas indításakor! – olvasta egyre inkább eltorzuló arccal.

 Azt hitte, rögtön megüti a guta. Immár nem törődött azzal, hogy ne hagyjon nyomot maga után. Elhajította az összegyűrt emlékeztetőt, kirántotta a kábítópisztolyt az alsó polcról, aztán futva távozott.

 Miután a kerítés fölött kijutott az utcára, visszagyalogolt a kocsijához és beült. Gombnyomással leeresztette az ablakot, s pisztolyával betájolta a ház bejáratát.

 Két percet kellett csak várnia. A férfi szemlátomást fáradtan kocogott hazafelé. A fiú megvárta, míg a zárba illeszti a kapukulcsot, aztán kétszer lőtt. Előbb a kutyára célzott, majd a gazdájára.

 Miután a kapu tövében minden mocorgás megszűnt, odahajtott a ház bejárata elé. Gyors motozást követően meg is találta, amit keresett. Egyetlen mozdulattal zsebébe süllyesztette a nyílt parancsot, melynek felmutatója bárhová jogosult volt belépni, aztán bevonszolta a magatehetetlen férfit a házba.

 Kisvártatva szürkészöld egyenruhában lépett ki az utcára.

"Ez se fog mostanában kiszabadulni!" – gondolt a kommandósok összekötözött főnökére.

 Éppen indítani akart, mikor szeme megakadt a visszapillantó tükrön. Saját magát látta benne, rengeteg kitüntetéssel, érdemrenddel a zubbonyán.

 – Ez egy kicsit gyanús lenne! – dörmögte, aztán habozás nélkül letépett magáról két aranyszínű sráfot, s néhány jelvényt.

 Miután ily módon lefokozta magát, síró abronccsal kilőtt a járda mellől.

* * *

– Kérem a belépési engedélyét! – lépett Karlem elé egy géppisztolyos őr.

 A fiú felmutatta a hadsereg-főparancsnok által aláírt és lepecsételt nyílt parancsot.

 – Barlo ezredest hol találom? – kérdezte, miközben kajánul eszébe jutott, hogy egy vécébe zárva hagyta magára.

 – Még nem érkezett meg – felelte az őr készségesen. – Hová küldhetem az ezredes urat?

 – Az egy órával ezelőtt érkezett konténerekre lennék kíváncsi. Azt hiszem, ott megtalál az ezredes úr, ha megérkezik.

 Karlem bízott benne, erre nem fog sor kerülni. A katona útmutatása alapján elindult a hatalmas raktárterület túlsó vége felé, ahol jókora nyüzsgést figyelhetett meg.

 Izmos rakodómunkások jöttek-mentek. Hatalmas daruk araszoltak a konténerek között. Különböző méretű villás targoncák hozták-vitték a ládákat.

 Karlem kisvártatva felfedezte a kifutópálya végénél ácsorgó hatalmas űrrepülőgépet. Oldalán jókora nyílás éktelenkedett, ami feneketlen étvággyal tüntette el a legnagyobb konténereket is. A fiú gyorsan megfigyelte, hová megy az a targonca, amelyik éppen lerakta terhét az űrrepülő belső szállítószalagjára, aztán ő is arrafelé vette az irányt.

 Nemsokára belebotlott egy őrmesterbe.

 – Segíthetek valamiben, uram?

 Karlem legszívesebben elzavarta volna a fenébe, de villámgyorsan váltott.

 – Szeretném végignézni az utolsónak érkezett konténereket! – mutatta fel a nyílt parancsot. – Ha tudna nélkülözni egy katonát...

 – Természetesen – felelte az őrmester.

 – Barlo ezredes nem érkezett még meg?

 – Nem, uram.

 – Mikorra tervezik a felszállást? – mutatott Karlem az űrrepülő felé.

 – Egy órán belül befejezzük a berakodást, beszáll még néhány kivándorló, aztán minden valószínűség szerint start.

 – Csak azért kérdeztem – fecsegett tovább a fiú fesztelenül, fitogtatva nem létező jólértesültségét -, mert az odafent keringő Űrlovasnak még az idén el kell hagynia a Fehér Korong vonzáskörzetét, s már csak pár óránk van hátra.

 Az őrmester félremagyarázta Karlem szavait.

 – Én is szerettem volna a családommal tölteni az Újév első perceit – sóhajtotta -, de a Szolgálat iderendelt.

 A fiú nemsokára a berakásra váró konténerek között sétált. A mellette lépegető katona sorra kinyitogatta előtte a szobányi fémdobozokat, ő pedig fontoskodó képpel megszemlélte a tartalmukat.

 – Megtenne nekem egy szívességet? – kérdezte a katonától, majd folytatta. – Legyenszíves, menjen el a kapushoz, s érdeklődje meg tőle, nem érkezett-e meg Barlo ezredes! Addig én tovább szemlélődök. Ha mégsem találna már itt, gondosan plombáljon le mindent! Nem szeretném, ha megérkezésük után a kivándorlók panaszt emelnének, mert a hadsereg hanyagsága miatt elveszett valamijük.

 Amint a katona eltávozott, Karlem sietve belépett a konténer ajtaján. Nem véletlenül választotta azt a fülkét. Szeme még abban a pillanatban megakadt a hatalmas gúlába hányt, fényes űrruhákon, ahogy kísérője kinyitotta az ajtót.

 Nem habozott hát. Sietve kiválasztott egy megfelelő méretű szkafandert, beöltözött, s amilyen mélyre csak tudta, beásta magát a ruhahalmaz alá.

* * *

Karlem arra ébredt, hogy jócskán beleizzadt a szkafanderbe. Ezen ugyan nem csodálkozott, hiszen hatalmas kupac űrruha tornyosult fölötte, mégis dühös volt, amiért tehetetlen bújkálásra kényszerült. Mivel rövid időre elszundított, elvesztette időérzékét.

 Mikor bemászott a szkafanderek alá, egy egészen kicsi nyílást hagyott maga mögött, hogy meg ne fulladjon. Ám hiába meresztette a szemét, semmi fény nem szűrődött be hozzá.

 „Vagy beesteledett, vagy összeomlott az alagút!” – gondolta.

 Kisvártatva rájött a rejtély nyitjára.

 „Hát persze, az a kölyök rám csukta az ajtót – emlékezett vissza a zár csattanására. – Igazán vihetnének már! Nem szeretném lekésni a csatlakozást!”

 Éppen azon mesterkedett, hogy közelebb kerüljön a ruhahegy felszínéhez, mikor erősödő motorzúgásra lett figyelmes. Valami megcsikordult a talpa alatt, majd a váratlan emelkedés hatására térdre rogyott. Rögtön tudta, egy targonca nyúlt a konténer alá, hogy az űrrepülő felé vigye.

 Háta mögött felerősödött a zúgás. Meg se mert moccanni, nehogy a fémdoboz lebillenjen a villákról. Mikor a targonca megállt vele, kattanást hallott a feje felett, aztán emelkedni kezdett. Rémülten feküdt hasra, mert a konténer olyan billegésbe kezdett, hogy csaknem tengeribeteg lett tőle.

 „Hová a fenébe visznek? – döbbent meg. – Csak nem a repülésirányító toronyba?”

 Ám a billegés rövidesen megszűnt. Érezte, hogy a fémdobozt ráemelték a szállítószalagra. Néhány másodperces haladás után újabb billegés következett, aztán valami futódaru segítségével helyére került a konténer.

 – Van még valami? – kérdezte valaki.

 Karlem felismerte az őrmester hangját.

 – Nincs, uram. Ez volt az utolsó.

 – Akkor jelentsük, hogy végeztünk, aztán tűnjünk a francba! Az az őrnagy nem került elő?

 – Nem, uram. Úgy felszívódott, mint egy pohár szörp, ha elefánt lógatja bele az ormányát.

 – Rögtön láttam rajta, hogy egy nyálasszájú, fontoskodó kis mitugrász – mondta megvető hanghordozással az őrmester.

 – Anyád! – mordult fel alig hallhatóan Karlem az űrruhák alatt, majd tovább fülelt.

 – Barlo ezredes még mindig nem érkezett meg?

 – Tudtommal nem.

 – Akkor a startot már csak a tévében fogja látni.

 „De lehet, hogy még ott sem!” – gondolta a fiú, maga elé képzelve a feltehetőleg még mindig összekötözött, betapasztott szájú ezredest.

 A hangok kisvártatva megszűntek körülötte, s újból hosszas csend következett.

* * *

A hatalmas dörrenést hosszú sortűz követte. Karlem elkóborolt gondolatai visszatértek a jelenbe.

 – Hm, ágyúlövés, díszsortűz! – dünnyögte. – Ennyire örültök, hogy itthagylak benneteket?

 Szavait elnyomta a résztvevők hangos ovációja nyomán feldübörgő hajtóművek zaja. Ordíthatott volna, azt sem hallja meg senki. Nagy nehezen úrrá lett kitörni készülő jókedvén. Úgy döntött, ráér akkor ünnepelni, ha majd az Űrlovas fedélzetén lesz.

 Mire a hajtóművek elérték a maximális tolóerőt, a sivító dübörgő hangzavar megközelítette az elviselhetetlenség határát. A monoton zaj károsan hatott a fiú kedélyállapotára. Rövidesen azt is megbánta, hogy útra kelt. Dühösen mérlegelte, vajon mennyi esélye marad a visszatérésre, ha bezáródik mögötte az Űrlovas ajtaja.

 Annyira belemerült az ismeretlen jövő által tartogatott meglepetések találgatásába, hogy észre sem vette, mikor fokozatosan elhallgattak a hajtóművek. Az űrrepülő – kiérve a bolygó légköréből – hangtalanul siklott a világűrben.

 Karlem egyszer csak odébbgurult a gyengéd ütődéstől, amely végighullámzott a gép törzsén.

 „Megérkeztem az Űrlovas gyomrába!” – gondolta, s megpróbálta elképzelni, mihez fog kezdeni, ha kiszabadul a konténerből.

 Eszébe jutott, hogy a gigantikus méretű űrhajó lapos, korong formájára is csak homályosan emlékszik a tévéből, ám a belső kialakításról fogalma sincs. Hirtelen meg kellett kapaszkodnia, mert egy daru kiemelte búvóhelyét az űrrepülőből. Miközben fogai összeverődtek a görgősoron való utazástól, igyekezett fejben tartani a konténer útját.

 Többszöri elkanyarodás után megállapította, valószínűleg minden fémdoboz máshová kerül. Képzeletében hatalmas raktár jelent meg, melyben a konténerek teljesen automatikus vezérlésű, szerteágazó görgősoron haladnak rendeltetési helyük felé. A hosszú rázkódás váratlanul véget ért. A fémdoboz leszánkázott egy sima csúszdán, s megállt.

 Karlem nem mert megmozdulni, mert attól félt, idő előtt felfedezik. Mivel a többi konténer csikorgó döcögését csak elvétve és távolról hallotta, kisvártatva elszunyókált.

* * *

Furcsa hangra riadt fel. Valahol a mélyben elektromos kapcsoló kattant. Gyenge rázkódás futott végig az űrhajón. A hajtóművek és a segédberendezések motorjai elénekelték sajátos áriájukat, basszusból kezdtek, majd gyors átmenettel kivágták a magas C-t.

 A fiú megborzongott a különös hangok hallatán. A csilingeléssel, kopogással, egyre halkuló majd erősödő vijjogással fűszerezett tompa alapzaj olyan volt, mintha koncerten lenne, ahol több, beprogramozott és szinkronizált szintetizátor szolgáltatja a zenei élményt.

 Órájának gombnyomásra láthatóvá váló számlapjára pillantott. Egy óra volt még hátra az évből.

 „Odahaza már biztosan kezd tetőfokára hágni az őrület – gondolta sajnálkozva -, én meg épp most vágtam neki a semmibe vezető útnak!”

 Úgy döntött, nincs oka tovább bujkálni; miatta már úgysem fognak visszafordulni. Gyors elhatározással leszórta magáról az űrruhákat, aztán elindult az ajtó felé. A vaksötétben nem talált rá azonnal, hiszen az ide-oda gurulás közben elvesztette irányérzékét.

 Közvetlenül a bejárat mellett belebotlott valami kemény tárgyba. Káromkodva hajolt le érte, hogy félrehajítsa, ám keze félúton megállt a levegőben. Éppen ilyen hosszú, vastag rúdra volt szüksége. Gyorsan bedugta a feszítővasat az ajtónyílásba, s a következő pillanatban nagy reccsenéssel kiszakadt a zár.

 Jókora helyiségben találta magát. A mennyezetbe süllyesztett lámpatestekből csupán gyenge fény áradt. Ezt ugyan nem bánta – szemeinek legalább volt idejük megszokni a világítást -, az viszont kimondottan idegesítette, hogy nem talált semmiféle kijáratot a teremből.

 Lassan körbejárta a műanyag borítású falakat, majd fejét csóválva nekitámaszkodott egy domborműnek. Abban a pillanatban egyensúlyát vesztve zuhant ki a helyiségből. Elképedve bámult a hangtalanul visszacsukódó ajtóra, amely észrevétlenül illeszkedett a falba. Meglepetése csak fokozódott, amint körülnézett a hatalmas csarnokban, ahová került. Valóban úgy volt, ahogy elképzelte, hosszú görgősorok hálózták be a termet.

 Elgondolkodva, szórakozottan rátenyerelt a mozdulatlan görgők egyikére. Abban a másodpercben el is kapta a kezét. A sűrűn egymást követő szállítóhengerek a nyomás hatására forogni kezdtek.

 „Majdnem ledarálta az ujjaimat!” – pillantott dühösen a leálló görgőkre.

 Hirtelen ötlettel felkapott a kövezetről egy szélesebb deszkadarabot, ráfektette az automata berendezésre, s fellépett rá. A görgők azonnal útnak indították. Kíváncsian várta, hol fog kikötni.

 Az első kereszteződésnél elfordultak alatta a teherhordó hengerek, s balra folytatták útjukat. Karlem kisvártatva sejteni kezdte, pontosan visszafelé halad azon az úton, melyet a konténerbe zárva tett meg. Néhány percnyi utazás után véget ért a görgősor.

 Lehuppant a talajra. Mielőtt azonban körülnézhetett volna, merre tovább, rés támadt a falon. Meglepődve figyelte a kétfelé sikló ajtószárnyakat, majd a mögötte feltáruló hatalmas hangárt. Megdöbbenése csak fokozódott, amint belépett a csarnokba. Észre sem vette a háta mögött nesztelenül összezáruló ajtószárnyakat; figyelmét teljesen lekötötte a látvány.

 Két, hengeres, kúpban végződő űrhajó pihent a hangárban. Száz lépés hosszúnak becsülte őket, míg az átmérőjük csaknem feleannyi volt.

 Teljesen elképedt az Űrlovas óriási méretein. Annak idején ugyan hallott róla, hogy a világűrben épülő monstrum csaknem repülőtér nagyságú lesz, sőt a tévében időről időre űrfelvételeket is láthatott róla, ám a valóság egészen más volt, mint a csalóka fényképek.

 – Te jó ég – nyögte -, két tartalék űrhajó!

 Agya alig győzte elraktározni a látottakat. Amerre csak nézett, mindenfelé síneken gördíthető daruk, hatalmas villás targoncák pihentek.

 Tekintete hirtelen megakadt egy jókora, csupaüveg helyiségen. Odasietett a bejáratához, mire az ajtó előzékenyen kitárult előtte. Belépett a műszerekkel, kijelzőkkel, monitorokkal túlzsúfolt irányítófülkébe, ahonnét jó rálátása volt a csarnokra.

 „Vajon hol lehetnek a kivándorlók?” – gondolta, miután helyet foglalt az egyik kényelmes fotelben.

 – A hibernálóban.

 A mélyen zengő géphang hallatán Karlem úgy pattant fel, mintha áramütés érte volna. Megdöbbenése nem is volt egészen alaptalan. Már maga a géphang is megijesztette, ám a gondolataira érkezett válasz végképp megviselte az idegeit.

 A hang azonban folytatta.

 – Hiába ültél ide, nem fogadok el parancsokat. Az Agy elindította a startprogramot. A gyorsulási érték tizenöt perc múlva eléri a kritikus határt. A központi hibernálót már nem éred el, ezért működésbe hozom a kettes számú kutatóhajó tartalék csészéit. Azonnal indulj, s feküdj bele!

 A fiú lábai földbe gyökereztek. Volt ugyan némi fogalma a számítógépek legújabb családjáról, melyekkel szóban is lehetett kommunikálni, de erre nem számított.

 „Honnan a fenéből találta ki a gondolataimat?” – töprengett megrökönyödve.

 – Ismétlem, azonnal indulj a kettes hajó felé! – figyelmeztette a géphang. – Már csak tizennégy perced van!

 – Oké, ne kapd fel a vizet; máris indulok!

 – Egy pillanat! – szólt utána a hang. – Szabadna tudnom a neved?

 – Karlem.

 – Nem értem, ilyen nevet nem találok a névsorban!

 – Oké, szólíts nyugodtan Potyautasnak! – fordult ki a fiú a csupaüveg fülkéből, majd elnevette magát. – Végre van valami, amit te sem értesz!

* * *

Karlem fellépkedett a gurítható lépcsőn, s megállt a kettes számú űrhajó előtt. Semmiféle bejáratot nem látott rajta.

 – Támaszd a tenyeredet a falnak! – hallotta a rejtett hangszórókból feléje áradó utasítást.

 Morogva engedelmeskedett, mire a légmentesen záródó ajtószárnyak kettéváltak előtte. Gyorsan belépett a szobányi helyiségbe, s körülnézett. A mögötte összezáródó ajtószárnyak halk kattanásával egyidőben fedezte fel a falon lévő két gombot. Habozás nélkül megérintette a felsőt.

 Halk búgást hallott, aztán megrogytak a térdei, olyan sebességgel indult vele felfelé a lift. Érezte, mint süllyed le a gyomra, s dugul be a füle. Szerencsére a lift hamarosan megállt.

 Karlem nagyot nyelt, hogy a hallása visszatérjen. Közben a lift szemközti fala, melyen semmiféle összeillesztés nem látszott, hirtelen kettévált, s jobbra-balra besiklott a kialakított résekbe. Gyorsan belépett a terembe, s körülnézett.

 Figyelmét rögtön lekötötték az egymás felett, két sorban elhelyezkedő monitorok, melyeken a kutatóhajó környezetét láthatta. Pillantása végigsiklott a hatalmas hangárt mutató képernyőkön, majd megpihent a felső sorban lévő, szélső monitorokon.

 Az egyiken furcsa tartályokat látott az előtérben. Átlátszó fedelük fel volt nyitva; alulról időnként gőz tört elő belőlük. A másik készüléken hasonló termet látott, mint amelyikben álldogált. Ott is monitorok sorakoztak egymás mellett és fölött; különböző színű szövegek jelentek meg, majd tűntek el a hatalmas irányítópult ismeretlen rendeltetésű műszerein.

 Karlem elfordult a képernyőktől, melyek körül számtalan kisebb-nagyobb berendezés, műszer, kijelző foglalt helyet. Piros, fehér, zöld és kék pontok, vonalak, ábrák kavalkádja villogott körülötte. Ismeretlen rendeltetésű tárgyak vették körül a pultot, rajtuk kapcsolókkal, nyomógombokkal, szenzorokkal. A legtöbb skálán, kijelzőn és műszeren nyugalmi állapotban voltak a mutatók; nem mozdultak a betű– és számsorok.

 – Már csak tíz perced van! – figyelmeztette a géphang.

 Karlem összerezzent.

 – Oké, nagyokos, akkor mondd meg, mit kell tennem!

 – Tenyerelj neki a liftaknával szemközti falnak!

 A fiú követte az utasítást. Belépve a kitáruló ajtón, újabb liftben találta magát. Megnyomta a felső gombot, mire a fülke gyorsan emelkedni kezdett. A néhány másodperc alatt, míg felért, megfigyelte, hogy az indulástól kezdve vékony, zöld csík kúszik az alsó gombtól felfelé. Abban a pillanatban, amint a csík elérte a felső szenzort, s összekötötte az alsóval, a lift megállt.

 Karlem kilépett a fülkéből, s körülnézett. A húsz-egynéhány lépésnyi hosszú, ovális terem nagy részét furcsa, szivar alakú csészék foglalták el. Körbe a falak mentén lehetett belőlük vagy ötven darab. Az alsó fele mindegyiknek fehér, porcelánszerű anyagból volt, míg a teteje átlátszó, domború plexihez hasonlított.

 A fiú végignézett a terem középpontja felé mutató, radiális elrendezésű csészéken. Meglepődve vette észre, hogy kettőben már fekszenek.

 „Úgy néznek ki, mintha aludnának” – gondolta, szemügyre véve a két hibernált arcát.

 – Már csak nyolc perced van. Feküdj be valamelyikbe!

 – Remélem, felébreszteni sem felejtesz el! – morogta Karlem, miközben odalépett a láthatatlan liftajtó melletti csészéhez.

 Amint elhelyezkedett a fekhelyen, a félbevágott szivar oldalából széles, erős fémpántok ugrottak elő, középen összekapcsolódtak, majd rászorultak a mellkasára és a lábaira. Nem minden nyugtalanság nélkül figyelte, amint az átlátszó fedél – testét és hangját egyaránt elnyelve – lassan föléje borul.

 – Remélem, egyszer még kiszállok ebből a vacakból! – morogta nagyot ásítva.

 Ellenállhatatlan álmosság nehezült szemére. Érzékszervei megszűntek működni. A potyautas hamarosan mély öntudatlanságba zuhant.

* * *

Az ismeretlen harang újból megkondult, figyelmeztetve a fiút az eltelt időre. Karlem gondolat nélküli állapotban lebegett. Testében bizonytalan érzések kavarogtak, de ezek még nem álltak össze egységes egésszé. Nem tudtak megszületni, kibontakozni; eleve életképtelennek bizonyultak. Úgy érezte, teste végtelenül lassan bontakozik ki az ismeretlen lebegésből.

 Félórája tántorgott már a lét és nemlét határmezsgyéjén, mikor elhatározta, kideríti, mi okozza a fülét bántó zúgást. Ám a születőfélben lévő gondolatok annyira kimerítették, hogy képzelete pár percig a semmiben bolyongott. Borzasztóan fáradtnak érezte magát. Szempillái újra elnehezültek.

 Ezúttal azonban nem a feneketlen semmibe zuhant. Agyának vetítővásznán a múlt képei kezdtek peregni. Hosszú vasrúdra erősített, súlyos bárd ingázott kőlapra kötözött, meztelen felsőteste felett. Mikor az éles fémhegy belemetszett a bőrébe, hánykolódva felüvöltött.

 Hirtelen mozdulattal felült a csészében, s kinyitotta a szemét. A lidérces álom ellenére határozottan jobban érezte magát. Végtagjai újból engedelmeskedtek akaratának, agyában pedig egymást kergették a gondolatok.

 Hamarosan rájött, hol is van tulajdonképpen. Nem messze tőle két férfit pillantott meg a szivar alakú hibernálókban. Fürgén ki akart szállni a csészéből, ám a hirtelen mozdulattól fájdalom nyilallt a tarkójába.

 „Olyan óvatosan kell mozognom, mintha másnapos lennék!” – gondolta bosszúsan, aztán odalépett útitársaihoz.

 A csészékben fekvő férfiak kifejezéstelen tekintettel bámultak keresztül rajta.

 „No, ezeknek is nehezükre esik az ébredés!” – gondolta.

 Úgy döntött, nem várja meg, míg útitársai magukhoz térnek. Egyelőre nem akarta magát felfedni.

 – Üdvözöllek, Potyautas! – hallotta a hangszórókból. – Hamarosan megérkezünk a célba vett csillagrendszer határához. Azért lettetek felkeltve, hogy átvegyétek az Űrlovas irányítását. Az Agy már megkezdte a fékezést.

 – Most mi a fenét csináljak? – töprengett Karlem fennhangon.

 – Gyere át a konferencia-terembe! – javasolta a géphang. – A többi kivándorló is ott fog gyülekezni, hogy részt vegyen az első eligazításon.

 – Oké, mutasd az utat!

* * *

Karlem az előadóterem mellett felfedezett egy mosdóhelyiséget. Gyorsan belépett, majd sietve lerángatta magáról a szkafandert és az alatta lévő tiszti egyenruhát. Miután a feleslegessé vált ruhadarabokat belevágta az automatikus ürítésű kukába, belepillantott a tükörbe.

 Hosszú, izmos lábain rugalmas anyagú, szűk nadrág feszült, míg felsőtestén ujjatlan, fehér poló virított. Gyorsan lemosta arcáról a piszkot és az izzadtságot, aztán kilépett a folyosóra. A mosdó melletti fogasról leakasztott egy acélszürke, fényes anyagú köpenyt, s a kitáruló ajtón besétált az előadóba.

 Pillantása gyorsan körbeszaladt a termen. A lépcsőzetesen emelkedő padsorokban imitt-amott már ültek. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy a jelenlévők is hasonló köpenyt viselnek, mint ő. Természeténél fogva könnyen magáévá tette a kommandós-kiképzőben tanult alapszabályt: ismeretlen helyre kerülve igyekezz feltűnés nélkül elvegyülni új környezetedben, felderítve, kitől mi várható, s csak ezután lépj színre!

 Udvariasan biccentett tehát a kivándorlók felé, aztán letelepedett az utolsó előtti sor közepén, remélve, hogy senki nem fog a közelébe ülni.

 Csalódnia kellett. Néhány percnyi töprengés után fiatal férfi zavarta meg gondolataiban.

 – Leülhetek?

 Karlem minden különösebb lelkesedés nélkül mutatott helyet maga mellett.

 – Brend vagyok – mondta a férfi kezet nyújtva. – Odahaza pilóta voltam, itt pedig a kettes mentőhajó parancsnoka.

 A fiúnak hirtelen beugrott, honnét volt ismerős a férfi arca. Brend is abban a teremben hibernáltatta magát, mint ő. Ám azokat a kifejezéstelen tekinteteket vidám pillantások váltották fel.

 – Karlemnek hívnak – szorította meg a fiú a kinyújtott kezet. – Én is repültem már, s a Dossziéval is foglalkoztam egy keveset.

 A férfi elcsodálkozott.

 – Az Agy központi memóriájával?

 – Én inkább vezérlőegységnek nevezném – mondta Karlem. – A memória ugyanis éppúgy a Dosszié irányítása alá tartozik, mint az egész számítógép-rendszer.

 – Ilyen fiatalon? – álmélkodott Brend. – Azt hittem, a magam tíz évével én vagyok a legfiatalabb kivándorló az Űrlovason.

 – Való igaz, én csak nyolc éves múltam.

 A férfi még kérdezősködött volna, de az időközben csaknem megtelt előadóban váratlanul elült a zsivalygás. Az ajtón húsz év körüli, középtermetű, hízásnak indult férfi lépett be. Kezében aktatáskát szorongatott. Miközben méltóságteljesen lépkedett lefelé az előadó széles lépcsőin, a fiú arra gondolt, az őszülő jövevény minden bizonnyal a legidősebbek közé tartozik, akik az Űrlovas fedélzetén elhagyták a Fehér Korong és a Vörös Óriás egyetlen, közös bolygóját.

 – Szerinted miért hívják a parancsnokunkat Elefántnak? – kérdezte Brend súgva.

 – Biztos nagy ormánya van – súgta vissza Karlem fapofával.

 Brend elvigyorodott.

 – Igy már érthető, mit eszik rajta a felesége.

 – Miért, melyik az? – nézett végig a fiú az előadóban lévő nőkön.

 – Most nincs itt – felelte a férfi. – Pedig bombajó nő és csak tizenkét éves.

 Karlem legyintett. – Idősebb nálunk.

 – Ha látnád, nem mondanád ezt – vágott vissza Brend.

 Halk vitájukat az emelvényre lépő férfi hangja vágta el.

 – Üdvözlöm a megjelenteket, s azokat, akik szolgálatuk miatt nem lehetnek itt. Gondolom, mindannyian ismernek már – folytatta az üdvözlés után. – Topeknek hívnak, s én vagyok ennek a nagyszabású expedíciónak a parancsnoka, mely remélhetőleg új korszakot nyit majd a Birodalom történetében.

 Udvarias taps szakította félbe.

 – Azért hívtam össze önöket rögtön az ébredés után, hogy ismertessem jelenlegi helyzetünket, s röviden felvázoljam a közeljövő tennivalóit. A hír, amit most fogok közölni, lehet, hogy sokakat meglep majd, ám ha arra gondolnak, mennyi furcsaság létezhet a végtelen világmindenségben, amiről mi nem is tudunk, akkor kevésbé fognak csodálkozni.

 Arról van szó, hogy alig néhány perce beszéltem az Aggyal, s mit mondjak, alig értem ide a megbeszélt időre. A csillagrendszernek, aminek határát ezekben a percekben lépjük át, egyetlen központi égiteste van, viszont kilenc kisebb-nagyobb bolygó kering körülötte.

 Meglepett moraj futott végig a hallgatóságon.

 – És ez még nem minden – folytatta a kivándorlók parancsnoka. – Csaknem mindegyik bolygónak vannak mellékbolygói is. Ezért úgy tűnik, jóval összetettebb csillagrendszerbe érkeztünk, mint amelyikből elindultunk. Valószínűnek látszik, hogy kénytelenek leszünk hosszabb időt eltölteni a világegyetemnek eme részén, ha pontos információkat akarunk hazajuttatni a Birodalmi Űrkutató Intézetnek. Ez azonban gondolom, senkit nem ejt kétségbe, hiszen valamennyien azért vállalkoztunk erre a kockázatos útra, mert hajtott minket a kíváncsiság, a lelkesedés és a tudásszomj. Tehát holnaptól elkezdjük a módszeres kutatást, felderítést.

 Gondolom, felesleges ismétlésnek tűnik, hogy elsősorban azt kell megvizsgálnunk, van-e élet a bolygókon, pontosabban fogalmazva, kialakult-e valamelyik égitesten a mienkéhez hasonló, fejlett civilizáció. Ha igen, újabb problémákkal kerülünk szembe, de ezek megvitatását halasszuk későbbre. Semmi értelme találgatásokba bocsátkoznunk, mi lenne ebben és ebben az esetben. Ha majd konkrét problémával kerülünk szembe, eldöntjük, mi a tennivaló.

Addig viszont elég arra összpontosítanunk, hogy olyan bolygót találjunk, amely – kedvező életfeltételei miatt – otthont adhatna egy esetleges nagyszabású kivándorlási program résztvevőinek. Mert ne feledjék, ránk akasztották ugyan, hogy kivándorlók vagyunk, mi azonban elsősorban felderítőkként érkeztünk ide.

Holnaptól tehát elkezdjük a munkát – mondta a férfi, majd elmosolyodott. – Persze, tudom, furcsa azt mondani, hogy holnap, mikor az Űrlovason nincsenek sem nappalok, sem éjszakák. Ezért egyelőre az otthoni időszámítás szerint élünk és dolgozunk.

 A férfi kisvártatva megkérdezte, van-e valakinek kérdése, aztán kivonult az előadóból. Brend hátrasimította a homlokába hulló szőke hajfürtöket, majd Karlemhez fordult.

 – Meglátod, pajtás, ha innét hazajutunk, mi leszünk a leghíresebb emberek a Birodalomban.

 – Nem tudod, merre van az Elefánt kuckója? – kérdezett vissza a fiú, s hogy elejét vegye a további kérdezősködésnek, hozzátette: – Személyes ügyben kellene vele beszélnem.

* * *

– Mit óhajt? – kérdezte a férfi, miután Karlem belépett a lakosztálynak is beillő dolgozószobába.

 – Nos, nem is tudom, hol kezdjem – vallotta be a fiú, megvakarva a feje búbját.

 – Ki maga?

 Karlem a súlyos fémasztalon lévő kerek, átvilágított tejüvegre helyezte tenyerét, hogy azonosítani tudja a számítógép.

 – Majd az Agy megmondja! – nézett jelentőségteljesen az őszülő parancsnok hideg, szürke szemeibe.

 A férfi megdöbbenve meredt a monitorra kiíródó szövegre: POTYAUTAS.

 – Ki maga? – pattant fel az íróasztala mögötti fotelból. – Kém? Terrorista? Szabotőr?

 – Egyik sem.

 – Egyáltalán hogy került ide?

 – Éppen ezt akartam elmesélni – felelte a fiú. – Nyugodjon meg, tőlem nem kell tartania! Eddig ugyanis azt hiszem, én tettem a legtöbbet az expedíció sikeréért.

 A férfi értetlenül és gyanakodva méregette a fiút, aki megállás nélkül folytatta.

 – Karlemnek hívnak. Mond ez valamit önnek?

 A parancsnok tagadólag rázta meg a fejét.

 – Én vagyok az, aki visszaszerezte a Dossziét a szakadároktól. Nélkülem mit sem érne az egész, szépen kidolgozott program.

 A férfi meglepetésében csaknem eltátotta a száját.

 – De hát… nem értem… hogyan?

 Karlem keserűen felnevetett.

 – Hogy miért nem hivatalosan vagyok itt? Mert nem is akartam jönni. Eszem ágában sem volt beszállni ebbe a felettébb bizonytalannak tűnő kalandba, de nem maradt más választásom. A start előtti napon csak a puszta véletlen mentett meg egy merénylettől. Egykori megbízóim úgy találhatták, hogy túl sokat tudok. Ezért arra a megállapításra jutottam, hogy miután a Birodalomban épp olyan üldözötté váltam, mint a szakadárok között, legjobb, ha egy időre kivonom magam a forgalomból.

 Persze, ezt nem szándékozom nagydobra verni. Úgy gondoltam, adhatna valami alibi munkát, ami teljes függetlenséget biztosítana nekem. Hangsúlyozom, nem akarom magam kivonni a munkából, csak önálló szeretnék maradni. Ha bármire megkérnek, szívesen megcsinálom, de nekem ne parancsolgasson senki.

 Ami pedig az Űrlovas személyzetét illeti, gondolom, nem ismer mindenki mindenkit, tehát nyugodtan lehetnék például egy biztonsági felügyelő vagy kutató, aki az utolsó pillanatban került be a program résztvevői közé.

 A férfi elképedve hallgatta a fiú lendületes beszámolóját, majd töprengve járkálni kezdett fel-alá a helyiségben.

 – Azt hiszem, ön már mindent kifundált! – mondta kissé gúnyosan. – Ha van még valami közölnivalója vagy elképzelése, ne kíméljen!

 – Odahaza kiváló pilóta voltam – mondta Karlem. – Szeretném itt is kamatoztatni ezt a tudásomat, sőt, ha lehet, nem ártana továbbfejlesztenem. Szeretnék megtanulni mindent, ami egy űrhajó vezetéséhez szükséges. Ne is tagadja, kerülhetünk még olyan helyzetbe, hogy szükség lesz egy tartalék pilótára!

 A parancsnoknak egyre feljebb szaladt a szemöldöke.

 – Ez minden? – kérdezte végül, majd folytatta. – Hát akkor most jól figyeljen! Azért, mert megszerezte a Dossziét, mindannyian hálásak vagyunk, de ez még nem kötelez minket semmire. Itt mindenki élete legnagyobb lehetőségének tartja az expedíciót; nem hiszem, hogy valakit is noszogatni vagy biztatni kellene a munkára.

 – Nem is erre gondoltam – kezdte a fiú, de a férfi a szavába vágott.

 – Nem érdekel, mire gondolt! Legszívesebben hazatoloncoltatnám, de sajnos, ez lehetetlen. Ezért kap majd egy eldugott kabint, s ha van esze, ott meghúzza magát. Nem szeretném, ha olyan helyeken lábatlankodna, ahol semmi keresnivalója!

 – Ide figyeljen! – kezdte Karlem, de a parancsnok nem engedte folytatni.

 – Végeztem. Nem érdekel, mit akar!

 A fiú akkorát vágott az asztalra, hogy a rajta lévő tárgyak a levegőbe emelkedtek.

 – Csak azt akartam mondani – hajolt közelebb a meglepett férfihez -, hogy sajnálom, amiért nem akar velem közreműködni. Remélem, nem fogja megbánni!

* * *

– Jöjjön be! – szólt ki a parancsnok.

 A férfi, aki az imént kopogott, belépett a dolgozószobába. Magas, vállas alakján szürkészöld kezeslábas feszült. Koponyájának erősen kiszélesedő felső részét jól kiemelte a rövid kefefrizura. Szürke szemeit várakozóan függesztette a parancsnok arcára.

 – Nos, mi a helyzet? – kérdezte Topek.

 – Azt hiszem, tévedett, uram! – felelte a jövevény. – Már húsz napja figyeljük minden lépését, de eddig még jóformán ki sem mozdult a kabinjából. Úgy tűnik, mintha önkéntes száműzetésbe vonult volna. Éppen csak enni jár ki az étterembe, aztán siet vissza.

 – Nem szervezkedik?

 – Nem áll szóba senkivel, uram.

 – Különös! – jegyezte meg a parancsnok elgondolkodva. – Nem ilyennek képzeltem el egy kommandóst. Azt hittem, nem bírja ki a szobafogságot. Persze, lehet, hogy valami balhén töri a fejét; sosem lehet tudni. Ezért tartsák szemmel továbbra is!

 A biztonsági szakasz parancsnoka mélyen meghajolt, aztán távozott.

* * *

Karlem elgondolkodva meredt a képernyőre. Szinte kívülről tudta már az expedíció parancsnokának valamennyi eddigi lépését. Mióta nézeteltérése támadt a férfivel, minden idejét annak szentelte, hogy megismerje a múltját, hátha talál benne valami megtámadhatót.

 Eleinte azzal kínlódott, miképp férhetne hozzá az Agy által bizalmasan kezelt adatokhoz. De ahhoz, hogy a jelszót megtalálja, vissza kellett fejtenie a gép saját nyelvére lefordított programot. Hosszú napokat kínlódott végig, mire ez sikerült. Ám sokáig úgy tűnt, feleslegesen dolgozott; nem talált semmi terhelőt Topek múltjában.

 Két napja aztán rábukkant valami furcsaságra. Amint a számítógép képernyőjén lapozgatta a férfi dossziéját, felkeltette a figyelmét, hogy az egyik oldal szövege nem folyamatosan íródik ki, hanem akadozva, széttöredezve, s csak pár másodperc elteltével állnak össze, szilárdulnak meg a betűk.

 Sokáig töprengett rajta, mi lehet a jelenség oka. Legszívesebben legyintett volna, mondván, biztosan adattárolási hiba, de nem hagyta nyugodni a gondolat, mi van, ha egy előzetesen törölt oldalról van szó, melyre utólag másolták rá a jelenlegi adatállományokat. Ennek ugyan nem sok jelentősége volt, hiszen utólagos belejavítással máshol is találkozott már, mégsem bírt elsiklani fölötte.

 Hanem annak, hogy visszaszerezze az egyszer már törölt állományokat, vajmi kevés esélye volt. A számítógép ugyan semmit nem semmisített meg véglegesen, de a letörölt adatokat csak akkor lehetett megmenteni, ha a helyükre másolt információ nem sértette meg a láthatatlanná vált adatállományt.

 Karlem hamarosan meggyőződött róla, hogy az eredeti információnak már csak a töredéke sértetlen, ezért csaknem letett a tervéről. Aztán unalmában mégis úgy döntött, megpróbálja legalább a maradékot visszavarázsolni.

 Immár két napja kínlódott ezen – minden különösebb eredmény nélkül. Sóhajtva fordult el a képernyőtől, majd megdörzsölte a szemét, s arcát a tenyerébe temette. Agya szinte zsongott a sok töprengéstől.

 Rövid pihenés után hirtelen visszafordult a klaviatúrához, s ujjai újra zongorázni kezdtek a billentyűkön. Pár perc múlva furcsa diagram rajzolódott fel a monitorra.

 – Ez minden? – dühöngött Karlem fennhangon.

 Már éppen ki akarta kapcsolni a gépet, mikor a képernyő sarkában ismerős krikszkrakszra bukkant. Rövid töprengés után rájött, hol látott már hasonlót. Egyik orvosának volt az aláírása, illetve annak csak egy része. Gyorsan kinyomtatta a képernyő tartalmát, aztán fogta a lapot, zsebre gyűrte, s kilépett a folyosóra.

 „Az Elefánt biztos figyeltet – gondolta. – Sebaj, azt hiszik a gorillái, hogy meguntam a játékprogramokat, s most sétálok egyet. Az a beképzelt hólyag biztos azt gondolja rólam, meló híján naphosszat csak unatkozom. El sem tudja képzelni, hogy egy kommandós is használhatja az agytekervényeit.”

 Hirtelen a fejéhez nyúlt, s végigsimított hosszú, barna haján.

 „Persze, rólam különösen könnyű feltételezni, hogy kisebb az agyam az átlagosnál!” – tapogatta végig a haja alatt megbúvó, kisméretű csontkiszélesedést.

 Miközben azon kesergett, milyen kár, hogy koponyájának felső része nem szélesebb, megérkezett Brend szobája elé.

 – Hát te mi járatban? – nyitott ajtót a szőke férfi. – Már azt hittem, hibernáltattad magad. Az első nap óta nem is láttalak.

 – Sok volt a dolgom – tért ki Karlem a válasz elől.

 Belépve a szobába, Brend megkínálta a fiút egy itallal.

 – Mondd csak, merre találok itt egy orvost? – kérdezte Karlem, felhajtva a pohárka tartalmát.

 – Miért, annyira rossz volt ez a nedű? – tréfálkozott a szőke férfi.

 A fiú átnyújtotta a diagramot.

 – Szeretném megtudni, mi ez.

 Brend elmosolyodott.

 – Ezt én is megmondhatom neked. Ez egy terhelésvizsgálat eredménye.

 Hirtelen elkomolyodott. – Hol találtad ezt?

 – Miért? – kérdezte Karlem óvatosan.

 – Mert ez a fickó, ha közülünk való lenne, nem repülhetne. Nem biztos, hogy bírná a szíve. Bármelyik kivándorlónak ilyen lett volna a tesztje, nem engedik fel az Űrlovasra!

* * *