JOHN LOCKE

A halál
mestere

Kossuth Kiadó

Prológus

Éjfél után ütött ki a tűz Greg és Melanie pincéjében, nem sokkal később már csendben lopakodott felfelé a lépcsőházban, mint zsákmányára leső ragadozó.

Greg soha nem olvasott statisztikákat, így azt sem tudta, hogy a háztüzek két perc alatt fordulnak halálossá, az ő esélye pedig, hogy idejében felébredjen, három az egyhez.

Mégis felébredtek mind a ketten. Vajon mert a nő sikoltott? Greg nem volt benne biztos. Most azonban Melanie sikított. Greg kótyagosan, köhögve tántorgott el az ajtóig. Mint sok millióan, ő is látta a Lánglovagok című filmet, tudta, mitől következhet be az, amit a szakzsargon a helyiség teljes lángba borulásának nevez, és tisztában volt vele, hogy a keze fejével meg kell érintenie az ajtó felső részét, a kilincset, majd pedig az ajtófélfát, mielőtt kinyitja.

Mialatt ezzel volt elfoglalva, Melanie az ágy szélére gördült és kitépte a mobiltelefont az éjjeliszekrényen álló töltőből. A 911-et hívta, s a kezét a készülék köré görbítette. Most, hogy Greget sikerült az ágyból kiugrasztania, az ő kétségbeesése is alábbhagyott: immár nem egyszemélyes hadseregnek, hanem csapattagnak érezte magát. Csak néhány másodperce volt annak, hogy Melanie pánikba esett, amiért nem bírja mély álmából felkelteni a férfit, így hát ütötte-rúgta, miközben visított, hogy keljen fel. Mikor végre mozgolódni kezdett, jó néhányszor keményen pofon vágta.

Most már együttműködnek. Csendben felmérték a helyzetet, és ugyanilyen csendben megosztották egymás között a harci feladatokat. A férfi megy a gyerekekért, a nő pedig a tűzoltókat hívja.

Melanie semmit sem hallott a telefonban, és megijedt, nem tárcsázott-e félre. Törölte a hívást és újat kezdeményezett. Hirtelen hőhullám tudatta vele, hogy Greg kinyitotta az ajtót. Melanie ránézett, tekintetük találkozott. Egy pillanat volt az egész, de az idő mintha megállt volna arra a pillanatra, hogy valami különleges mehessen végbe kettejük között. Másodperc töredéke volt csak, amelybe azonban sikerült belesűríteniük házasságuk addigi nyolc esztendejét.

Greg megfeszült állkapoccsal biccentett, mintegy biztatásképpen, mint aki azt akarja közölni: felmérte az ajtón túli helyzetet, és rendben lesz minden.

Melanie azonban ezt nem hitte el. A főiskola első hetétől ismerte ezt az embert, tisztában volt minden nézésével. Most pedig tehetetlenséget látott a szemében. És félelmet.

Greg elfordult tőle, s arcát eltakarva vetette be magát a magasra csapó lángnyelvek közé. A tűz bömbölése közepette nem hallhatta a központost, hallotta viszont, amint Greg a lépcsőn gyerekeik nevét kiáltja.

– Szeretlek! – üvöltötte utána, ezt azonban már elnyelte a tűz zúgása. A perzselő forróság a torkáig hatolt. Melanie becsukta a száját és a telefonra összpontosított. Van ott valaki? Négykézlábra esett, ujjaival körülfogta a mikrofont, és amilyen tagoltan tudta, elkiabálta az üzenetet abban a reményben, hogy a segélyhívó központ diszpécsere hallja, amit mond.

Akkor hallotta meg a roppanást; mintha oszlopok zuhantak volna a folyosóra. Melanie arra gondolt: a lépcső lesz a következő.

A gyerekszoba pontosan a feje felett volt. Melanie ösztönösen felnézett, hogy elmondjon egy imát, s meglátta, hogy a mennyezet alatt vastag füstréteg gomolyog. Hosszú, szívtépő sikítást hallatott. Rettenetes eshetőségre gondolt, de elhessegette a gondolatot.

Sikított megint – a lányokért, Gregért, sikított, amint a forró levegő betöltötte száját, tüdejét, és végezni próbált vele.

Melanie azonban nem akart meghalni. Itt, a hálószobában, a családja nélkül semmiképp. Köhögve, fuldokolva vergődött el az ajtóig.

Az elmélet, amely szerint a padlóhoz közel több a levegő, a pincetüzekre aligha vonatkozik: a padlódeszkák közül zsíros, szürke füstfellegek nyomultak elő. Melanie tüdeje tiltakozva hasogatott, míg a hőség és lángok közepette mind több oxigénre lett volna szüksége. Nyakán hevesen lüktetett a verőér. A legfeljebb négy méterre lévő folyosó jószerével járhatatlanná vált azokban a pillanatokban, mikor Gregnek sikerült kijutnia a szobából. A lángok abban a rövidke időintervallumban kétszer olyan magasra csaptak, és a hőség is elviselhetetlenné vált; a mindent felperzselő forróság annyi oxigént szippantott ki a levegőből, hogy Melanie kis híján eszméletét vesztette.

Mialatt az ajtó felé araszolt, a hálószoba belobbant. Melanie felsőtestébe forró üvegcserepek ékelődtek, mintha sorozatot lőttek volna ki rá; arca, nyaka, válla tele lett az olvadásnak indult üveg szilánkjaival. A becsapódás ereje ledöntötte az oldalára. Felsikoltott a fájdalomtól, teste ösztönösen magzatpózba helyezkedett. A bőr, amely nem is oly rég még csinos arcát óvta, most eltűnt róla; a rajta lévő húst mintha roston sütötték volna.

Ha Melanie csak önmagáért harcol azokban a percekben, talán feladja, de Gregért és az ikrekért is harcolt, és nem volt hajlandó sorsukra hagyni őket. Ismét sikított, ezúttal haragjában. Négykézlábra vergődött, így jutott el az ajtóig, a lépcsőfeljáró aljába kuporodott, onnan pillantott fel.

Lángoló pokol volt az emeletre vezető lépcső, a felső része lényegében már nem is létezett. Melanie úgy érezte, elájul. Kiáltott a családja után, és hallgatózott, válaszol-e rá valaki. De semmit sem hallott.

Aztán támadt egy ötlete, mintha angyal súgta volna a fülébe. Lábra állt és a kis fürdőszoba felé tartott; kinyitotta a csapokat, benedvesítette a törölközőket. Rövidesen visszafelé tántorgott arra, amerre a lépcső volt valaha. Utolsó erejével kiáltotta el magát: – Greg! Vadul lengette a törölközőket, ahogyan erejéből tellett, miközben haladt a lángnyelvek között a gyerekszoba felé. Meghallotta a férje? Válaszolt neki? Nem tudta.

A tűzoltók négy perccel a vészhívás után érkeztek meg. Az utcában összegyűlt lakók elborzadva figyelték a történteket.

Később, amikor rekonstruálták a helyszínen történteket, a tűzoltók megállapították, hogy Gregnek sikerült bejutnia a gyerekszobába, ahol ablakot nyitott, és abba lepedőt akasztott ki, hogy a tűzoltók lássák, hol kell kezdeni a mentést. Volt lélekjelenléte ahhoz, hogy mind a két gyereket maga alá gyűrje a padlón, mielőtt meghalt.

Az ablakon át a hálószobába bejutó tűzoltókra mély benyomást tett, hogy nedves törölközőket találtak a gyerekek arcán. Ez mentette meg az életüket azon az éjszakán, jóllehet az egyik kislány később, a kórházban belehalt a sérüléseibe.

– Nagy disznó vagy te – közölte Augustus Quinn. – Meg kell hagyni, nem akármekkora disznó vagy te! – Nem a legszebb kifejezéssel ugyan, de azt akarta mondani, hogy Creednek mostanra már halottnak kellene lennie, és mégsem az. – Micsoda éjszaka volt – tette még hozzá Quinn.

A két férfi között börtönrács emelkedett; a társalgás húsz méterrel a föld felszíne alatt zajlott. Eltartott egy darabig, ám Donovan Creed végül csak feltápászkodott, s ebből az előnyös helyzetéből vigyorgott rá a kínzóeszközt kezelő fertelmes óriásra. – Na, megvolt? – kérdezte. – Megvolt nyolc másodperc?

Az ocsmány óriás bólintott.

– Adj most tízet.

– Belehalsz – szólt közbe Quinn. Bár évek óta voltak egy csapat tagjai, a szóban nem jutott kifejezésre semmiféle érzelem, aggódás.

Creed arra gondolt, Quinn számára ez az egész csak üzlet. Ő fizette meg barátját, hogy működjék közre a kínzásban, Quinn pedig reményét fejezte ki, hogy lesz folytatás. Érdekelné vajon, ha Creed nem élné túl ezt az éjszakát? Creed ezen elgondolkodott egy kicsit.

Az ADS fegyvert az iraki háborúban fejlesztették ki a terrorista hadviselés leküzdésére. A negyed mérföldes hatótávolságú ADS láthatatlan, a bőrön áthatoló sugarat bocsát ki, és egy szempillantás alatt felforral minden testfolyadékot. Egyszerű volt az ötlet. A fegyvert a tömegre kell irányítani, és mindenki a földre zuhan az elviselhetetlen fájdalomtól. Utána begyűjthetők a fegyverek és kiemelhetők a tömegből a terroristák.

A kipróbálás fázisában azonban egyes katonák szívkárosodást szenvedtek, és a lépük is megrepedt. Az emberjogi szervezetek figyelmeztetése után akkora lett a közfelháborodás, hogy a fegyvert be kellett tiltani.

Donovan Creeden az elsők közt tesztelték az eredeti ADS fegyvert úgy, hogy nem szorult utána szervcserére, és a szövetei sem károsodtak. Az első megtapasztalás után úgy gondolta, a fegyver nagy jövő előtt áll mint kínzóeszköz, feltéve ha sikerül úgy lekicsinyíteni, hogy kézi változatot készíthessenek belőle. Creed ezért meggyőzte a katonaságot, hagyják, hogy az egyik eredeti prototípus „elvesszen”, legalábbis annyi időre, mialatt hozzáértőkből álló csapata amatőr rádióadóvá nem változtatja.

Az a fegyver, amelyet most Creeden próbáltak ki a börtönrácsokon keresztül, egy háromdarabos készlet egyik elemét képezte. A másik kettőt egy rejtekhelyre vitték. Ez a három fegyver már másodgenerá ciós volt, vagyis az eredetinél sokkal kisebb, de még nem annyira kicsi, hogy az eredeti céloknak megfeleljen. Azonban minden fázisban ki kellett próbálni emberen.

– Nem attól tartasz te, hogy én meghalok – mondta Creed. – Egyszerűen mennél már ebédelni.

Quinn figyelmen kívül hagyta ezt a megjegyzést. – Kétszáz katona tesztelte a gépet – mondta. – Negyvenhatan hadszíntéri körülmények között...

Creed elhessegette a hallottakat. – Ez régi történet – jelentette ki.

Quinn a videokamerába nézett. – Rögzítse: azt tanácsoltam, hogy hagyd abba.

– Ne légy nevetséges – szólt rá Creed. – Ha most cserbenhagysz, meg fogom találni a módját, hogyan folytassam egyedül.

– Én viszont arra hívom fel a figyelmedet – mondta Quinn – , hogy ki fogja kikapcsolni, ha én nem vagyok itt, te pedig kinyúlsz?

Creed megnézte az óriás fekete, halott tekintetét, keresve az emberség kis szikráját. – Micsoda? – kérdezte. – Te finomkodsz itt velem? – Quinn nem felelt, Creed pedig rádöbbent: ha van válasz, azt Quinn tekintetéből nem fogja kiolvasni. Quinn esetében a szem nem a lélek tükre, hanem olyan hely, ahol kihal minden vidámság.

– Nézd csak – mondta Quinn, mint aki tisztázni kíván egy félreértést. – Ha addig tartom nyomva, míg meg nem halsz, az összes orgyilkos, az összes halálbrigád, valamint az ország fegyveres erőinek legalább a fele megpróbál engem a földbe döngölni.

– Ó, Augustus, a pokolba is, a felsoroltak mind engem akarnak megölni, valahányszor új játékszert fedeznek fel. Ne felejtsd el, jól megfizetnek ezért az egész szarságért.

– Remélem, előre kaptad a pénzt.

Creed a kamerába nézve mondta: – Ha ma éjjel elpatkolnék, vadásszátok le ezt a nyomorult kurafit, és úgy öljétek meg, hogy az illő legyen ehhez a kutyához.

Quinn vállat vont. – Úgyis ki tudom vágni ezt a végéről. – Egy másodpercig farkasszemet nézett Creeddel, majd az órájára pillantott és a kapcsolóhoz nyúlt.

Donovan Creed tíz másodperccel később élettelenül feküdt a hátán, bár sikolyai még visszhangoztak a börtöncella falain.

Augustus Quinn, aki egyszer és mindenkorra leszámolt minden szentimentalizmussal, otthagyta Creedet, ahol összeesett, s kivette a kamerából a videokártyát. Holnap megküldi a másolatokat az NSA-nek, a CIA-nek és a Belbiztonsági Minisztériumnak.

Quinn zsebre vágta a videokártyát, ám megtorpant, mert meghallott egy halk hangot. Miután nem nyert teljes bizonyosságot, úgy döntött, nem préseli át hatalmas testét a cella kijáratán. Kelletlenül letérdelt Creed mellé, és kitapogatta csuklóján a pulzusát. Miután nem találta egyiken se, hatalmas kezébe fogta az élettelen ember fejét, és fülét Creed szájához tartotta.

Rekedt suttogást hallott. – Ennyire futja csak tőled? Quinn megriadt. – Nagy disznó vagy te! – jelentette ki immár másodjára.

Mint kiderült, nem ezek voltak Creed utolsó szavai. – Most aztán – nyögte – tizenkét másodpercig tartson.

Quinn felsóhajtott. – Nem ártott volna hozni egy szendvicset.

Quinn a világon semmitől sem fél, kivéve a lábánál heverő embert. Aggasztja a padlón heverő férfiban lévő valami – ami arra indítja Donovan Creedet, hogy börtöncellában aludjon minden éjjel, ha épp itt tartózkodik a virginiai főhadiszálláson, ideje maradékában pedig mit sem sejtő emberek padlásán és otthonuk eldugott zugaiban tanyázzon. Quinn azt sem érti, mi fűtheti Creed elszántságát: ellenállóvá akar válni a kínzással szemben, és esténként vállalja a tengerimalac szerepét a hadsereg által kifejlesztett halálos fegyverek kipróbálásakor.

Quinn visszamegy a cellaajtón, és beteszi a videokártyát a kamerába. Megnyomja a felvétel gombot.

A lencse a kétszer három méter alapterületű, kietlen cella egy részét fogja be. Szűk priccs, rajta huzat nélküli matrac a bal oldali falnál; a vécétől rozsdamentes acél mosdó választja el. A megerősített salakbeton falak és a betonpadló egyaránt szürke. Ötcentis vasrudak választják ketté a cella elejét. A középső rész oldalra csúsztatható, ezen át lehet az őrizeteshez hozzáférni. Magasan van a mennyezet, és egy rostély fölött fluoreszkáló megvilágítás helyezkedik el; az elrendezés célja, hogy az őrizetes ne tudja élelmiszerrel vagy ruhadarabbal megdobni és az esetlegesen lehulló élesebb üvegdarabra mint fegyverre szert tenni.

A rostélynak köszönhetően a mennyezetvilágítás zöldesen parázslik, és fénye kissé eltorzítja a cella közepén, a földön heverő ember körvonalait… aki azon van már megint, hogy talpra küzdje magát.