Sophie Hannah

bántó távolság

Kossuth Kiadó

Tartalom

2006

Első rész

1  Április 3., hétfő

2  2006. 04. 03.

3  Április 4., kedd

4  2006. 04. 04.

5  Április 4., kedd

6  2006. 04. 04.

7  2006. 04. 05.

8  Április 5., szerda

9  2006. 04. 05.

10  Április 6., csütörtök

11  2006. 04. 06.

Második rész

12  2006. 04. 06.

13  Április 6., csütörtök

14  2006. 04. 06.

15  Április 7., péntek

16  2006. 04. 07.

17  Április 7., péntek

18  2006. 04. 07.

19  Április 7., péntek

20  2006. 04. 08.

21  2006. 04. 08.

Harmadik rész

22  Április 8., szombat

23  2006. 04. 08.

24  Április 8., szombat

25  2006. 04. 08.

26  Április 8., szombat

27  2006. 04. 08.

28  Április 9., vasárnap

29  2006. 04. 09.

30  Április 9., vasárnap

31  Április 10., hétfő

32  2006. 04. 13.

33  Május 4., csütörtök

34  2006. 05. 19.

Impresszum

Lisanne-nak szeretettel

NJ nj239@hotmail.com

Beszélj és éld túl

tulelotortenetek@beszeljeseldtul.org.uk

Tárgy: Ez nem az én történetem

Dátum: 2003. május 18. hétfő 13:28:07 +0100

Ez nem az én történetem. Nem vagyok benne bizonyos, hogy meg akarom osztani ezt, vagy az érzéseimet idegenekkel egy weboldalon. Valahogy hamisnak látszik, hamisnak és magamutogatásnak. Egyszerűen csak el akarom mondani, és ez a honlap semmilyen formában nem tartalmazza a beérkezett levelek címét.

Mikor a szervezetük nevén gondolkodtak, vajon eltűnődtek rajta, hogy mindig az-e a legjobb, ha kibeszéljük a dolgokat? Ha valaki kimond valamit, azáltal az valóságosabb lesz. Miért jó az, ha valami, amiről azt kívánja az ember, hogy bár soha ne történt volna meg, újra meg újra lejátszódik minden ismerőse fejében? Soha senkinek nem fogom elmondani az úgynevezett történetemet, ami azt jelenti, hogy nem győz az igazság, nem kapnak büntetést azok, akik megérdemlik. Néha elég nehéz ezt elviselni. Mégis csekély ár azért, hogy az emberre ne gondoljanak áldozatként egész életében.

Bocs, túlélőként. Bár ettől a szótól nyugtalan leszek. Senki sem akart megölni. Csak repülőgép-szerencsétlenség vagy nukleáris robbanás esetén van értelme túlélőkről beszélni, olyankor, amikor halálos balesetre lehet számítani.

De a legtöbb esetben a nemi erőszak nem életveszélyes esemény, így aztán a „túlélő” szó bizonyos értelemben leereszkedést hordoz – egyfajta hamis vigaszt.

Amikor először jelentkeztem be a honlapjukra, azt reméltem, hogy majd jobban érzem magam attól, amit olvasok, de az ellenkezője történt. Miért van az, hogy a levélírók nagy része ugyanazt az émelyítő stílust használja: például gyarapodás, elmesélés és felgyógyulás, mosolygás a könnyeken át, hamvaiból föltámadás stb.? Egy rossz heavy metal album szövegeire emlékeztet. Senki nem mondja, hogy soha nem várta, hogy túljut azon, ami történt vele.

Ez rettenetesen hangzik, de tulajdonképpen féltékeny vagyok némelyekre azok közül, akik megírták a történetüket a honlapjukra: azokra, akiknek érzéketlen, erőszakos barátjuk van, azokra, akik túl sokat isznak az első randikon. Számukra legalább van értelme a megpróbáltatásoknak. Az én támadóm olyasvalaki, akit azelőtt sose láttam, és azóta sem, olyan, aki elrabolt fényes nappal és minden részletet tudott rólam: a nevemet, a munkámat, hogy hol lakom. Nem tudom, honnan tudta. Nem tudom, miért választott engem, hova vitt és ki volt a többi ember. Több részletbe nem is bocsátkozom. Talán, ha megtenném, megértenék, hogy miért vagyok olyan indulatos azzal kapcsolatban, amit majd mondani akarok.

A „Mi a nemi erőszak” című honlapjukon egy sereg meghatározást sorolnak fel, amelyek közül az utolsó helyen a „bármiféle, szexuálisan megfélemlítő viselkedés” áll. Azt is mondják, „nem szükséges testi kapcsolatnak létrejönnie – néha a nem megfelelő pillantás vagy megjegyzés elég, hogy egy nő áldozatnak érezze magát”. Mikor ezt olvastam, szerettem volna behúzni egyet annak, aki írta.

Tudom, hogy helytelenítik ezt a levelet, engem, és mindent, amit írtam, de mindenesetre elküldöm. Azt hiszem, fontos tudniuk, hogy nem minden áldozat gondolkozik ugyanúgy. Némelyikünknek más a stílusa és a hozzáállása.

2006

ELSŐ RÉSZ

1

Április 3., hétfő

Meg tudnám magyarázni, ha itt volnál. Megszegtem a neked tett ígéretemet, az egyetlent, amit megfogadtattál velem. Biztosan emlékszel rá. Komoly volt a hangod, mikor megkértél:

– Ígérj meg nekem valamit.

– Mit? – kérdeztem a könyökömre támaszkodva. A sárga nejlon megégette a bőrömet, amikor sietve felültem. Rettentően meg akartam neked felelni. Kevés dolgot kérsz, és én folyton keresem azokat az apró lehetőségeket, amelyekkel többet adhatnék neked.

– Bármit! – kiáltottam nevetve, szándékosan túláradóan. Az ígéret olyan, mint az eskü, és azt akartam, hogy eskük sora kössön bennünket össze.

Elmosolyodtál a kitörő örömöm láttán, de csak futólag. Olyan komoly vagy, mikor együtt vagyunk az ágyban. Tragédiának tartod, hogy nemsokára el kell menned, és pont úgy nézel ki, mint egy férfi, aki felkészült a csapásokra. Általában sírok, miután elmentél (nem, soha nem mondtam neked, mert legyek átkozott, ha még gyászosabbá tenném a hangulatodat), de amíg együtt vagyunk a szobánkban, úgy fel vagyok dobva, mintha be lennék lőve. Lehetetlennek tűnik, hogy valaha elválunk, hogy véget ér a pillanat. Valami módon nem. Mikor hazamegyek, és tésztát főzök a konyhámban vagy római számokat faragok a műhelyemben, valójában nem vagyok jelen. Lélekben még mindig a Traveltel Motel tizenegyes szobájában érzem magam, a kemény, szintetikus, rozsdaszínű szőnyegen, ami olyan, mintha a fogkefe sörtéjén járna az ember, és a két összetolt ágyon, amelyeknek a matraca nem is matrac, hanem két vastag, narancsszínű habszivacs, olyasmi, amilyet az iskolában a tornateremben használtunk.

A mi szobánk. Biztosan tudtam, hogy szeretlek, hogy nem csupán beléd zúgtam, vagy testileg vonzódtam hozzád, mikor meghallottam, hogy azt mondtad a recepciósnak:

– Nem, a tizenegyes legyen, ugyanaz, mint legutóbb. Minden alkalommal ugyanarra a szobára van szükségünk.

Szükségünk van, nem pedig szeretnénk. Számodra mindennek súlya van; semmi nem ideiglenes. Soha nem nyúlsz el a kopott szófán, nem veted le a cipődet, és nem teszed föl rá a lábadat. Egyenesen ülsz, teljesen felöltözve, míg ágyba nem bújunk.

Később, mikor egyedül voltunk, azt mondtad:

– Tartok tőle, hogy nem az igazi ebben a lepukkant motelben találkozni. Ha legalább ugyanahhoz a szobához ragaszkodunk, talán otthonosabb lesz.

Aztán a következő tizenöt percet bocsánatkéréssel töltötted, amiért nem engedhetsz meg magadnak valami nagystílűbbet. Már akkor tudtam (mióta ismertük egymást? három hete?), hogy hiába is próbálnám kifizetni a költségek felét.

Csaknem mindenre emlékszem, amit az elmúlt évben mondtál. Talán, ha képes lennék felidézni a megfelelő kifejezést, a döntő mondatot, az egyenesen elvezetne hozzád. Nem igazán hiszem, de azért a biztonság kedvéért gondolatban folyton végigmegyek minden találkozásunkon.

– Nos? – kocogtattam meg a válladat. – Itt vagyok, egy meztelen nő bármit megadna neked, te meg tudomást sem veszel róla?

– Ez nem tréfa, Naomi.

– Tudom. Bocsánat.

Mindent lassan szeretsz csinálni, még beszélni is. Dühös leszel, ha sürgetnek. Nem hiszem, hogy valaha rendesen megnevettettelek, bár gyakran beszélsz arról, mennyit nevettek a kocsmában Seannal és Tonyval. Addig nevettem, míg kicsordultak a könnyeim – mondod.

Odafordultál hozzám és megkérdezted.

– Tudod, hol lakom?

Elpirultam. A francba! Lebuktam. Észrevetted, hogy oda vagyok érted, minden apró részletet gyűjtök, amihez hozzáférek. Egész héten a címedet énekeltem magamban, míg dolgoztam, néha hangosan is kimondtam vagy énekeltem.

– Láttad legutóbb, mikor leírtam, igaz? A recepción, a nyomtatványra. Észrevettem, hogy figyelsz.

– Spilling, Chapel Lane 3. Bocs. Jobban szeretnéd, ha nem tudnám?

– Bizonyos fokig igen – válaszoltad. – Nem akarom, hogy kipattanjon. – Akkor te is felültél, feltetted a szemüvegedet. – Nem akarom befejezni. Azt akarom, hogy életem végéig tartson. Ehhez százszázalékosan biztonságosnak kell lennie, tökéletesen elválasztva életem többi részétől.

Rögtön megértettem és bólintottam.

– De… most a Traveltel recepciósa is tudja a címedet – mondtam. – Mi van, ha kiküldik a számlát vagy valami.

– Miért tennék? Távozáskor mindig fizetek.

Amikor távozol, a kis ceremónia, az adminisztratív teendők befejezése, ami határt von a mi életünk és a másik életed közé, könnyebbé teszi a dolgot? Azt kívánom, bár nekem is lenne hasonló teendőm, mielőtt elmegyek. Mindig itt maradok éjszakára (bár előtted megjátszom, mintha csak néha fordulna elő, nem minden alkalommal), és másnap reggel fürgén kivonulok a Traveltelből, épp hogy csak rámosolygok a recepciósra. Valahogy túlságosan informálisnak tűnik, túl gyorsnak, túl egyszerűnek.

– Nincs miért papírokat küldözgetniük – mondtad. – Egyébként Juliet a saját postáját sem nyitja ki, nem hogy az enyémet.

Megremegett az állad, összeszorult a szád. Mindig ez történik, ha Julietet emlegeted. Róla is gyűjtögettem információkat. Bár ne tettem volna. Sokszor fordult elő a „nem hogy” szófordulat: be sem tudja kapcsolni a számítógépet, nem hogy az internetet használná. Soha nem veszi fel a telefont, nem hogy felhívna valakit.

Mintha bolond lenne, akartam gyakran mondani, de még idejében leállítottam magam. Nem szabad hagynom, hogy az irigység rosszindulatúvá tegyen.

Könnyedén megcsókoltál, mielőtt kijelentetted:

– Sose szabad eljönnöd hozzám, vagy oda telefonálni. Ha Juliet meglátna, ha valahogy rájönne erre, összetörné őt.

Szeretem, ahogy fogalmazol. Sokkal költőibb vagy, mint én. Amit én mondok, az csupa hétköznapi dolog. Te elnéztél mellettem, én megfordultam, és azt vártam az arckifejezésed alapján, hogy fehér felhőkkel koszorúzott, ködös, szürkéslila hegyvonulatot látok, nem pedig egy műanyag kancsót, amelyre az van írva, hogy Rawndesley Traveltel Szolgálat, ami rendszeresen ellátja forró italunkat vízkővel.

Most mire csodálkozol rá? Hol vagy?

Még több részletre rá akartam kérdezni. Mit értettél azon, hogy Juliet összetörik? Összeomlik, zokog a padlón, elveszíti az emlékezetét, erőszakos lesz? Az emberek rengeteg dologban megtörhetnek, de sosem tudtam rájönni, hogy félsz-e a feleségedtől, vagy aggódsz érte. Ám a hangod ünnepélyes volt, és tudtam, még nem fejezted be. Nem akartalak félbeszakítani.

– Nem csak erről van szó – morogtad és megmarkoltad a kockás takarót. – Hanem róla. Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy meglátod őt.

– Miért? – Éreztem, hogy nem lenne bölcs dolog azzal vigasztalni, hogy emiatt nem kell aggódnia. El tudtad képzelni, milyen kíváncsi voltam, mennyire akartam tudni, hogy kivel léptél házasságra? Még most is félek találkozni Juliettel. Azt kívánom, bárcsak ne tudnám a nevét. Olyan valótlannak tekintem, amennyire csak tudom. Ideális esetben csak annyit tudnék róla, hogy „ő”, és talán kevésbé lennék féltékeny rá. De mikor először találkoztunk, aligha mondhattam, hogy „ne mondd meg a feleséged nevét, mert lehet, hogy beléd szeretek, és nem bírom majd elviselni, hogy bármit tudjak róla”.

Kétlem, hogy el tudod képzelni, milyen kínszenvedés volt az elmúlt évben minden este úgy bújni ágyba, hogy arra gondoltam, ebben a pillanatban Juliet Robert mellett fekszik az ágyukban. Nem arról a gondolatról van szó, hogy melletted alszik, amitől összeszorul a gyomrom és az arcom eltorzul a fájdalomtól, hanem hogy ő ezt hétköznapi eseménynek tartja. Nem kínzom magam azzal, hogy elképzellek benneteket csókolózni vagy szeretkezni; ehelyett azt képzelem, hogy Juliet fekszik a helyén az ágyban, könyvet olvas – valami unalmasat a királyi család egyik tagjáról vagy arról, hogyan gondozzuk a szobanövényeket – és alig néz fel, mikor te bejössz a szobába. Észre sem veszi, amikor levetkőzöl és bebújsz mellé az ágyba. Hordasz pizsamát? Valahogy nem tudom elképzelni. Egyébként akármit is viselsz, Juliet úgyis hozzászokott a sokévi házasság után. Nem különleges pillanat, hanem csak egy unalmas, megjegyzésre sem méltó este. Nincs semmi, amit mondani akar, vagy amit mondania kellene neked. Tökéletesen tud összpontosítani András herceg és Fergie válására, vagy arra, hogyan ültessünk kaktuszt. Mikor elálmosodik, leteszi a könyvét a padlóra, az oldalára fordul, háttal neked, és még csak jó éjszakát sem kíván.

Szeretném természetesnek venni a jelenlétedet. Bár soha nem fogom.

– Miért nem akarod, hogy találkozzam vele, Robert? – kérdeztem, mert úgy tűnt, elmerültél a gondolataidban, s valahol csapdába estél. Felvetted azt az arckifejezést, amit mindig: összevont szemöldök, kiugró áll. – Gondot jelent? – És ha más lett volna a helyemben, azt is hozzátette volna: Szégyelled magad emiatt? – de az elmúlt három évben, nem voltam képes a „szégyell” szót kiejteni. Nem értenéd meg, mert nem mondtam el neked. Vannak dolgok, amiket én is szeretek elkülönítve kezelni.

– Julietnek nem könnyű az élete – felelted. Védekező volt a hangod, mintha bántottam volna Julietet. – Azt akarom, hogy úgy gondolj rám, ahogy itt vagyok veled. Ne abban a házban vele. Gyűlölöm azt a kibaszott házat! Amikor majd összeházasodunk, veszek valahol egy újat.

Emlékszem, mikor ezt mondtad, vihogtam, mert nemrég láttam egy filmet, amelyben a férj elviszi az új feleségét megnézni a házat, amit neki tervezett és épített. A ház hatalmas és gyönyörű, egy nagy, piros masnit is kötött rá. Mikor a férfi leveszi a kezét a nő szeméről, és azt mondja: meglepetés, a feleség nekitámad. Dühöng, mert a férje nem beszélte meg vele, hogy milyen legyen a ház, és kész helyzet elé állította.

Én szeretem, ha helyettem döntesz. Szeretném, ha a tulajdonodnak tekintenél. Bizonyos dolgokat azért akarok, mert te is akarod. Julietet kivéve. Azt mondod, hogy nem akarod őt, de még nem állsz készen, hogy elhagyd. Azt mondod, nem arról van szó, hogy elhagyod-e, hanem arról, hogy mikor. Még nem jött el az ideje. Ezt nehéz megértenem.

Megsimogattam a karodat. Nem tudtalak és nem is voltam képes megérinteni téged anélkül, hogy ne reszkessek, és ne gyöngüljek el. Bűnösnek éreztem magam, mert komolyan kellett volna beszélgetnünk, nem pedig a szexre gondolni.

– Ígérem, hogy távol maradok – válaszoltam, mert tudtam, arra van szükséged, hogy te irányíts. Nem tudod elviselni, ha a dolgok kisiklanak a kezedből. Ha valaha összeházasodunk – amikor összeházasodunk – szeretetteljesen kontrollbuzinak foglak nevezni, te meg nevetni fogsz rajta. – Ne aggódj – tartom fel a kezemet. – Cserkész becsületszavamra. Nem bukkanok fel hirtelen a házadban.

Mégis itt vagyok, pont szemben parkolok. Most mondd meg, mi mást tehettem volna? Ha itt vagy, bocsánatot kérek és megmagyarázom, mennyire aggódtam, és tudom, meg fogsz bocsátani. Ha itt vagy, talán nem törődöm vele, hogy megbocsátasz-e vagy sem; legalább tudom, hogy jól vagy. Több mint három nap telt el, Robert. Lassacskán kezdek megőrülni.

Mikor bekanyarodtam az utcátokba, először a piros teherautódat láttam meg; ott parkolt a gyep szélén, a házakon túl, még mielőtt az út falusi ösvénnyé szűkül. Sürgető érzés fogott el, mintha valaki egy adag héliumot adott volna, mikor elolvastam a nevedet a teherkocsid oldalán. (Igaz, mindig azt mondtad, hogy ne hívjam kocsinak. Nem voltál hajlandó elfogadni a piros kocsis pasi becenevet, bár sokszor próbálkoztam vele.) Robert Haworth, nagy fekete betűkkel. Imádom a nevedet.

A teherautó nem lett nagyobb, de itt, a füves lejtőn, a házak és a mező közé szorulva hatalmasnak látszik; alig fér el. Első gondolatom az volt, hogy mennyire nem illik ez a hely egy teherautó-sofőrhöz. Biztosan rémálom kitolatni a főútra.

A második gondolatom az volt, hogy hétfő van. A teherautódnak nem kellene itt állnia. Már dolgoznod kéne. Most már kezdtem komolyan aggódni, túlságosan aggódni ahhoz, hogy megijedjek – a házad látványától, a te és az ő, Juliet házától – annyira, hogy hazarohanjak, és úgy tegyek, mintha minden rendben lenne.

Tudtam, hogy a hármas számú házban laksz, és úgy képzeltem, hogy a számok húszig, harmincig is fölmennek, miként a legtöbb utcában, de a tied a hármas és egyben az utolsó ház. Az első kettő egymással szemben magasodik, közelebb az úthoz és a sarkon álló Vén Kápolna nevű sörözőhöz. A te házad távolabb áll, magányosan, a mezők felé, az utca végén. Az útról csak egy kis ferde tetőt látok, és egy hosszú, téglalap alakú, világos kőlapokkal burkolt falat, amit csak egy kis négyzet alakú ablak tör meg a jobb felső oldalán: fürdőszoba- vagy kamraablak talán.

Valami újat tudtam meg rólad. Olyan házat vettél, amilyet én soha nem vennék, olyat, amelyiknek a hátulja néz az utca felé, az eleje meg elrejtőzik. Barátságtalan benyomást kelt. Tudom, hogy így elkerülöd a kíváncsi tekinteteket, és a ház homlokzatában is szabadon gyönyörködhetsz, de a te házadhoz hasonlókat zavarba ejtőnek találom, mintha durván hátat fordítanának a világnak. Yvonnak is ez a véleménye; tudom, mert a szupermarketbe vezető úton rendszeresen el szoktunk hajtani egy hasonló ház mellett.

– Ilyen házban magának való ember lakik – jegyezte meg Yvon, mikor először elmentünk mellette.

Tudom, mit mondana a Chapel Lane 3.-ra, ha itt volna: – Olyan ember házának tűnik, aki azt mondja: „Soha nem léphetsz a házamba.” Ahogy valójában van! Szoktam neked mesélni Yvonról, de abbahagytam, miután összevontad a szemöldöködet, és azt mondtad, hogy csípősnek és kiábrándultnak tűnik. Akkor először mondtál olyasmit, ami tényleg felzaklatott. Mondtam neked, hogy ő a legjobb barátnőm iskolás korom óta. És igen, csípős, de nem bántani akar, hanem felvidítani. Őszinte és szókimondó, és szilárdan hiszi, hogy mindenen, még a rossz dolgokon is nevetni kell. Még egy nős ember iránti gyötrelmes szerelmen is; Yvon szerint ez kifejezetten nevetséges, és fele részben a könnyedsége miatt nem bolondultam még meg.

Mikor láttad, hogy megbántódtam, amiért húztad a szádat Yvonra, megcsókoltál és azt mondtad:

– Mondok valamit, amit egy könyvben olvastam, és azóta is megkönnyíti az életemet: ugyanannyi bajt okozunk magunknak és másoknak, mikor megsértődünk, mint mikor megsértünk valakit.

Bólintottam, bár nem voltam benne bizonyos, hogy értem, mit akartál ezzel mondani.

Soha nem mondtam neked, hogy Yvonnak is elmeséltem a beszélgetésünket, bár természetesen úgy tettem, mintha nem rá vonatkozott volna az idézet.

– Milyen meglepően kellemes – kuncogta. – Szögezzük le: ugyanolyan bűnös vagy, ha egy gúnyolódót kedvelsz, mint mikor te magad gúnyolódsz. Köszönöm, ó megvilágosodott, hogy megosztottad velünk.

Vég nélkül azon aggódtam, mi lesz majd az esküvőnkön, amikor végre összeházasodunk. Nem tudom elképzelni, hogy ha te és Yvon beszélgetésbe elegyedtek, ne burkolózz gyorsan jeges hallgatásba, miközben ő keményen elveri rajtad a port.

Tegnap felhívta a házadat. Én vettem rá, könyörögtem neki, míg bele nem egyezett. Kissé rosszul vagyok attól, hogy hallja a feleséged hangját. Ez egy lépés közeledést jelent valamihez, amivel nem akarok szembenézni; Juliet testi valóságához. Létezik. Ha nem létezne, te meg én már együtt élnénk. Tudnám, hogy hol vagy.

Juliet hangja úgy csengett, mintha hazudott volna. Legalábbis Yvon szerint.

A házatok hátsó része előtt van egy kőfal, barna fakapuval. Sehol sincs kiírva a hármas szám; csak kizárásos alapon tudom azonosítani a házat. Kimászom a kocsimból, és kissé botladozva elindulok, mert a tagjaim még nem szoktak hozzá a mozgáshoz. Szeles, viharos, de ragyogó nap a mai, mint valami fényreklám. Az az érzésem, mintha a házatok ki lenne világítva, és a természet azt mondaná: Itt lakik Robert.

A kapu a vállamig ér. Nyikorogva nyílik, és én besurranok a birtokodra. Gallyakkal teleszórt földúton állok és nézem a kertedet. Az egyik sarokban egy régi fürdőkád, benne két biciklikerék meg egy halom kilapított papírdoboz. A gyep egyenetlen. Több a gyom, mint a dísznövény. Itt egy virágágy lehetett, elüt a gyeptől, de most mindent zöldes-barnás káosz ural. Elönt a düh. Juliet miatt. Te egész nap dolgozol, gyakran a hét minden napján. Nincs időd rendben tartani a kertet, de neki igen. Mióta férjhez ment hozzád, nem dolgozik, és nincs gyereketek sem. Mit csinál egész nap?