KERESZTURY TIBOR

A KÉSZLET EREJÉIG

KERESZTURY TIBOR

A KÉSZLET EREJÉIG

válogatott és új tárcanovellák

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Keresztury Tibor, 2012

„Ezeket? Isten? A saját képére?”

(Tar Sándor)

„…kíváncsi vagyok: mi lesz. Tudom én: nem lesz semmi. De hátha. Vagyis nem is hátha: hanem hogyan nem lesz semmi. Hogyan jön ki, lesz kijőve ebből a játszmából? Hogyne, hogyne, vereségben, ám hogyan, milyen vereségben?”

(Esterházy Péter)

„Kár, hogy így van, jó volna élni még, / másrészt, belátom, ennyi is elég, / nincs rá okom – nem elégedetlenkedem: / tartalmas és szép volt az életem.”

(Petri György)

Reményfutam

(2000)

„Sajnos vége lesz, tudjuk már a kezdetén…”

(Máté Péter–Auth Ede: Most élsz)

Piros az Isten

EL INNEN

(MISKOLC-BLUES 1.)

A Debrecenből menekülő – ha érthető okból a Nyíregyháza–Záhony-irány csábításának ellenáll, valamint a déli útvonal Mikepércs és Derecske által fémjelzett lehetőségéről is lemond, amelyhez, ha eljut addig, Zsáka, Furta és Csökmő kínál távlatot – két érdemi módját választhatja a kitörésnek, bár túl sok jóval egyik sem kecsegteti. Vagy a pusztának megy, mert szeme előtt Budapest tornyos képe lebeg, vagy a szívére hallgatva Miskolc felé tapogat. A választás mindkét esetben tájjellegű tünetekkel jár hamarosan: megbambulás, érzékcsalódások, depresszió, kóros önbizalomhiány. Pest felé futva meg, a látóképi csárdánál jön a sokkos felismerés: nem a Dunát, de akár csak Poroszlót elérni – teljességgel reménytelen. Hogy legyőzi a végtelen kilátásban rejlő kilátástalanság; az a perspektíva, amikor mindent látsz, de nincsen semmi sem. A másik esetben Józsáig még eljut, de ha nem elég gyors, a szétfolyó Böszörmény tárt karokkal szippantja be: megtapad autója az útra felhordott cuppanó sárban, ott ragad. Ha veszi az akadályt, némi rehabilitációs szundítás után Görbeházán találja magát: ott, hol az út mellé egy szakács van kitéve fából; olyan farostlemez-ember, kiterjedése nincs, csak magassága, kezében bogrács, arcán szörnyű bájvigyor – invitál be az étterembe, Görbe, az egy vendéglátós hely.

Polgáron a legjobbat enni a Fehér Hollóban lehet, de a hely inkább arról nevezetes, hogy utána kezdődik BAZ-megye. A Tiszát s a szép Leninvárost leküzdve máris bokrosabb a táj, és részeg biciklisben gazdagabb. Sajószöged hősei ők, képzett akrobaták: szó fennakad, megáll a szív, de végül mindig jobbra esnek a sóderes Zilek előtt, a puha árokba, ahol nemsoká jön a közműfejfellesztés, vagy mi, a gáz. Jut példány belőlük Nagycsécsre is, kerülgették a tömegek, kik az utolsó királyt, az ördöngös Váczi Bélát jöttek ide nézni Miskolcról vasárnap, mikor már a Diósgyőrhöz lassú volt a láb, nagy volt a has, sok volt a bor. Istenek nagycsécsi alkonya… Szűnj fájdalom, szív: nyugodj!

Odébb Muhi keserves emlékét mackók, sortok, felszaladt harisnyák sorfala vigyázza, a vége a nyéki bányatóig ér. Magányos farkasnak innentől nehéz a haladás, belső húrokon játszik e csalfa hadsereg. A mozgásképes korosztály teljes skáláját felvonultató lányok-asszonyok elmulasztójának Nyékládháza ténye a kárpótlás, s Mályi után, a második dombtetőről feltűnik végre az, amiért e sok vesződség, fáradozás csekély ár volt csupán.

A város ipari jellege azért is nyilvánvaló, mert itt a növényzet, a Cementgyárnak hála, nyáron is fehérben pompázik. Beljebb merészkedvén, a lillafüredi elágazás lámpájánál a Déli Hírlap-árus egészen biztosan jó egészséget kíván. Tőle, s lapjából jön az érzés: itthon vagyunk. Hogy ez itt most nem egy Nagycsécs szintű epizód-állomás; a motor lassan leállítható.

Ez a fent nevezett újság két okból is egyedülállónak mondható. Egyrészt páratlanul megbízható a megyei bajnokságot illetően. Encs–Szuhakálló 0-1, vez. Korponai, gl. Bakota. Vagy: Mádi SE–Csertomor-Lak 3-0, ahol Krompák volt a mezőny legjobbja, a laki edző pedig ekképpen vélekedett: „A mádi darázsfészekbe nem sikerült belenyúlni, de ehhez a játékvezető ténykedése is szükséges volt. A jövőben – ha még leszünk – erről a fekete ruhásról le fogunk iratkozni.” A tipográfia bája: ahogy a főcím – Meglepetés Királdon! – világszenzációknál is ölesebb. Mit nekünk Koszovó, hogyha egyszer Menekül a Karcsa, vagy a legutolsó fordulóban Sáta megbotlott! Másrészt pedig a haza leggazdagabb bűnügyi rovatával dicsekedhet, fölvezetve a nagyvilág színes kis híreivel, sehol máshol nem olvasható eseményeivel, hogy például Fű nőtt a fülében, most retket termeszt benne. Hogy igaz a hír, bárki megláthatja: ott van a képen egy nagybajuszú ember, fülében csomag retek található.

Nem füllent az újság a bűnügyeknél sem; ezt legfeljebb csak a rikkancs tette – méter húszas öregasszony, hangja a varjúé –, a jeges rémületet hozva minden délben a Polónia étterem jegyeseire. A villanyrendőr felől támadott, ő az antikváriumnál, a nép a levesnél járt, amikor a botrány tényéről értesült. Botrány, botrány – rikácsolta ugyanis nap mint nap, de többet a színházig el nem árult volna. Akkor viszont megtudhattuk: tollat lopott, avval döfött a mérnök úr. Ám mindez a nagyjelenet prológja volt csupán. A főzeléknél lépett be – állandóan az volt, meg fasírt –, észrevétlen, miként a Csipkerózsikában a tizenharmadik. Megállt, körbenézett, vészjóslón levegőt vett, sokat. S kanalak hulltak, poharak borultak, kenyér akadt torkon, amikor elkezdett dolgozni. Meghalt, de mozgott, kúszva vitte a rendőrnek a hírt – ordította a néma csendbe, s egyre hangosabb lett, ahogyan begerjedt teljesen. Borosan kívánta, józanon megnyúzta, eltűnt, de megkerült: sírban lakott az érzékeny szatír. Felkereste, megkéselte: a bort szerette jobban az elhagyott férj. Kurva lett a lánya, sósavval locsolta apja, a közismert tornatanár. Tetem az Avason: már vitték, de felült és inni kért. Süvöltött, cikázott, pörgött, mint az istennyila. Ha valaki nem kért, toppantva tajtékzott, úgy magyarázta a szerencsétlennek, mi az, amiről lemarad: har-minc-csa-vart-ta-lált-ben-ne-a-meg-döb-bent-se-bész. Pár perc, és végzett is: elfúlt, zihált, csöppet a falnak dőlt, pihent. Fejléctől pirosló asztalok mindenütt, nyugtázta, mehetett tovább; én meg, a délutános, reszketve az iskolába a feléledt halottakkal, érzékeny szatírokkal, sósavval lelocsolt kurvákkal teli villamoson, lopva stírolva, melyikük melyik.

MOTOROS ÉBREDÉSE

(MISKOLC-BLUES 2.)

A Déli Hírlap rendszeres olvasója joggal gondolhatta, hogy Borsod megye lakossága a fülledt hetvenes éveket végigszórakozta. A bűnügyi tudósítások kilencven százaléka ugyanis az alábbi mondat megfelelő helyszínekkel, nevekkel és időpontokkal behelyettesített változatával vette kezdetét: „A bodrogszegi H. Géza 1976. január 28-án reggel hét óra tájban szórakozni indult.” A szórakozni induló polgár – aki rendszerint, mint már az első sorokból kiviláglott, „italos ember hírében állott” – aztán a konfliktusok kimeríthetetlen, mégis egy rugóra járó tárházába keveredik viszonylag rövid időegységen belül. Általában haragosa – szintén zenész – időz a kocsmában: kész a baj. Régi vagy jelenlegi élettárs lép be az ajtón új lovag oldalán. Ki van tiltva, nem ad a csapos. Elfogy a pénz, de még fogyasztana. Zár-óra van, maradna. Utána küldött családtag vádolja meg: ivott. Felismerni véli gyerekkori cimboráját, tartozást emleget. Meghívja valaki. Nem hívja meg. Köszön egy ismerős. Nem köszön. Aztán itt van az átlagosnál nagyobb természetűnek mondható Kondás János felejthetetlen esete Putnokról, a szabályt erősítő kakukktojás, a forgatókönyvtől eltérő színező elem. Ő egy júliusi délutánon a 71 éves anyósával indult – rá nem jövök, ha meg nem írták volna – szórakozni. Később észrevette, hogy a mamával a szomszéd asztaltól valaki szemez. Hazafelé kérdőre vonta, hisz szerinte visszanézett, így adván alá a lovat, s mert tagadni merte, egy bokorba húzva erőszakolta meg. Másnap Kondás János a kedves anyósával – hiába, a megszokás – újra szórakozni indult, természetesen. Lerészegedvén özvegy Sikondáné (sajnos a lánya által is örökölt) kicsapongó természetére fordult a szó. Hibás jellemét igazolandó, veje ezúttal a presszó kertjében tette magáévá, s bizonyságot nyerve abból, hogy nem ellenkezett, megfojtani volt egyszersmind kénytelen. Sorsa a körzeti megbízott személyében már otthon érte utol, amikor épp nevelt lányával fajtalankodott.

A világon a legjobban szórakozni szerettek ott is, ahová a városszéli kedves hírlapárusunktól most már hamar eljutunk. Egyenesen megyünk, tempósan haladunk, egy balkanyar még, és máris ott vagyunk: ez az a tér, amely – mivel erre a névre hallgatott – Magyar-Szovjet-Barátság térként lesz perceken belül szélesebb körben is ismeretes.

Hol a liter bor, mit reggelre tettem el – kérdezte, vagyis inkább mondta a hatvanas-hetvenes évek fordulóján az említett tér egyik szükséglakásában az a típusú női hang, melynek suttogása halálos fenyegetéssel felér. S mert e hang frekvenciája valahogy különleges, Skriba Barnáné Motoros Mária szomja titokban nem maradhatott. Az udvar végi emeletes háznak a társadalmi ranglétrán is feljebb jutott rutinos lakói sietség nélkül, lassan gyülekeztek. Volt még idő a műsor kezdetéig, Skriba Barna jó alvó volt, nehezen ébredt minden újabb, rettentő másnapon. Hasogató fejét mire felemelte a vészjósló hangra, az ablakokban már nem volt szabad hely. A párkányra kispárnák kerültek, köszönés röppent fölfelé-lefelé; gyors helyzetelemzés, esélylatolgatás, a megszokott szolid izgalom. Szemembe nézz, Skriba Barna, rájártál az éjjel, ne pislogjál, válaszolj, törte meg végképp a vasárnap csöndjét az alapos gyanú, amit egy hasonlóképp logikus, csak kevésbé magabiztos felismerés követett rekedt, borízű hangon: Marika.

A pokol elszabadultakor már az udvari szoba-konyhás házsor otthonkás, mackós, cicanadrágos, kalapos népe is teljes létszámban képviseltette magát. A vélemények a tányérok törésekor, s az ütemes pofozáskor a tudhatta és a neki is jár, az is ember között oszlottak meg. Skriba Barna, amikor gatyában az udvarra kirepült, szégyenlős biccentéssel köszönt a zsöllyének, s magyarázatképpen a kezét széttárva önmagát ismételhette csak: Marika. Zakót húzott az atlétára, s ahogy csak a rossz lábából tellett, szaladt az Avasra borért, a menthetőt menteni, mázsányi hitvese dühét, szomját mielőbb csillapítani. Megvolt az első felvonás, mehettünk öltözni, reggelizni, egy fél óra volt körülbelül, mire visszaért.

Motoros a 24-es buszon (Repülőtér–Úttörőpark) kezdte ülőkalauzként, de levették, mert féltek tőle a gyerekek, Barna Volgán volt sofőr, míg fának nem vitte a vezért. Így került Ladára, osztályvezetőre, Mari meg a pesti gyorsra jegyvizsgálónak. Bízott benne a MÁV, de csalódnia kellett, mert több ízben megfogta az utasok faszát. A szaporodó szexuális zaklatások, a bliccelőkkel szemben alkalmazott testi fenyítések, illetve a fokozódó kormányzási nehézségek miatt nem volt meglepő, hogy egyikük a tornanádaskai személyen találta közelest magát, másikuk pedig autót mosott, míg végképp meg nem vált tőle a cég. Hízás-fogyás ettől a perctől egyenes arányban, párhuzamban haladt. Basszalak, mondogatta Mária gyakran eltűnődve, miért vagy te ilyen kurta meg gebe? Jót adni asszonynak innentől hogy tudol? A bor kell neked, Marikám, nem a jó, felelt ilyenkor félve az embere, de – mint nemsokára kiderült – csak részben mondott igazat.

AZ ÚJ KAPCSOLAT

(MISKOLC-BLUES 3.)

A Skriba-család konfliktusainak természete ’79 táján, Tóth néni halálával némiképpen megváltozott. A negyven éve itt lakók is elképedve látták, hogy a világ legszolidabb suszterét az eszeveszett fájdalomnak álcázott felhőtlen öröm hetvennégy évesen szoktatja rá a szeszre. Azt pedig még kevésbé sejthették – lett légyen bármilyen zsarnok is az elhunyt –, hogy a legkisebb előzmény nélkül fogyasztani kezdett irtózatos bormennyiség a nemi vágy kései hajnalát is meghozza özvegy Tóth bácsinál. A napi műsor innentől pergőbb lett, elevenebb. Egyrészt evvel a nem várt fordulattal az udvari tízegynéhány szükséglakás nemivóinak tábora egy főre zsugorodott. Másrészt pedig a bor körüli vitáknak határozott szexuális töltete lett.

Tóth bácsi fellobbanó szerelmének tárgya persze eladdig is becsempészte a közösségbe a nemi vonatkozást. Ennek azonban jórészt verbális jelei voltak csak, lévén hogy orrtól állig rúzsos szájának szókincse mintegy kilencven-kilencvenöt százalékban az intimszférából merítkezett. Látható egy-egy kolléga volt csupán, amint magára kapva a vasutas egyenruhát a hátsó kapu felé megfut, amikor a borral Barna a vártnál korábban hazaért. Ott a manus, kiabálta ilyenkor az ablakokból a szociális érzékenység, valamint a humánum okán a gyengébbhez húzó lelkes törzsközönség, ott kotor. Nem lenne rossz a lábam, megfognám biztosan, intett föl köszönettel Barna, mint aki az ügy fölött evvel napirendre tér, de odabent, pechére, csak nem bírta, muszáj volt szóvá tennie. Négy pofon s egy fél liter után volt aztán sunnyogás az ablakokban, amikor Motoros kiordított: melyik látott itt manust, borért volt a szerencsétlen, félrehall. Ez a típusú érvelés azonban az új kapcsolat esetében immár nem volt fenntartható, mert az ajtó előtt ólálkodó Tóthot a vak is látta, állandó, vágyakozó jelenléte nem volt letagadható.

Jellemző módon Skriba Barna fogott utolsónak szagot. Feltűnt neki, persze, bár nem volt túl eszes, hogy az öreg az italra rákapott: abból jött rá, hogy együtt ittak, míg Marika szolgálatban volt. S látta azt is, hogy addig ácsorog, s néz befelé a közös budiból jövet, míg be nem hívja Marika, úgymond, a szegényt. A tényállást mégis magának a lovagnak kellett egy nem könnyű hajnalon felfednie, amikor a házigazda az elébe tett bor mértéktelen fogyasztásával vádolta meg. Amúgy is válsághelyzet volt tehát, mivel a bor elfogyott, amit a megkritizált vendég hálátlan módon ekképp mélyített tovább: több jogom van nekem itt a borhoz, macskajancsi, mint teneked. Nekem Marika éjfélkor is megfőzi a túrós sztrapacskát, ha megéhezek, amikor meg elájulsz, oszt’ döglesz, meg is húzgálja, paraszt. Ennek az őszinte vallomásnak az lett a következménye, hogy a kőkemény ’80-as telet Skriba Barna az avasi vízháznál, a szabad ég alatt húzta ki, borát pedig a pincék kisöprésével kereste meg. Haza csak ritkán, egy-egy dulakodásra merészkedett. Szőrös volt és büdös; amikor Marika ilyenkor kidobta, hajdani barátja az elbitorolt hokedliről gúnyos megvetéssel nézett le rá.

Skribánétól balra Babu Béla lakott (pályaív: megyei futballista–>dobos–>sírásó–>semmi) és özvegy Babu Béláné, nagyon ivott. Béla egyszer nőt hozott a házhoz, de nem válhatott be, mert a második este átkergette késsel a városon. Ki akartam fárasztani, mesélte a publikumnak másnap magyarázatképpen, hogy elvágjam a nyakát, de a Vasgyárnál meglépett, nem bírtam tovább, a cigaretta, ugye, az iramot. A holmiját, a ruháit is beleértve azért gyorsan eladta borért az Avason, bár nem volt valószínű, hogy visszajön. Jobbra a kakukktojás viselte hősként a szenvedést a Szentasszony személyében. Ő a bornál csak a trágár beszédet utálta jobban – ehhez képest imádkozással töltött, némán tűrt sorsa arra kárhoztatta, hogy röpke három évtizedig Európa legmocskosabb száját, Skriba Barnáné Motoros Máriát hallgassa a vékony, közvetlen falon át. Ebből a léthelyzetből fakadhatott, hogy közösségi lénynek nemigen volt mondható: a napra legfeljebb csak a budiig merészkedett, de megbánta azt is minden alkalommal, hisz nevezett hely permanens ütközetek színhelye volt, lévén hogy az egyik kulcsa még ‘67-ben elveszett, a másikra meg voltak vagy húszan. A Szentasszonytól balra Tóth bácsi, mellette Hosszúmargit húzta meg magát, s a testvére, egy Jóska nevezetű. A hölgy nemcsak rendkívüli méretével tűnt ki a vidám társaságból, de avval is, hogy rövides volt, nem boros: abból viszont belefért vagy másfél liter. Délben már dőlt-borult; ha elesett, az egész lakáson végigért. Jóska délelőtt a ház előtt egy sámlin a Déli Hírlapot várta, közben bort ivott. Délután elolvasta, és közben újra csak bort ivott. Enni úgy húsz éven át nemigen látta őket senki, legalábbis nincs tanú. Szép haláluk volt: Jóska az újsággal egyszerűen lefordult a sámliról egy délután, Hosszúmargit pedig egy székkel felbukott, amikor ittasan egy villanykörte becsavarásával kísérletezett. A szomszédság sóhajtozott hosszan, irigyelte őket nagyon. Közös volt mindben a vágy: hirtelen s részegen halni meg, ha itt a perc.

A TÖBBI IS SZÍNRE LÉP

(MISKOLC-BLUES 4.)

Az udvar másik felét Csengősék uralták. Csengős néni Miskolc első maszekjaként egy vegyesboltot üzemeltetett a ház utcafrontján. Négykor kelt, irtózatos hangú Skodáján a piacra ment, majd nyitott. Pár fillérrel vert át csak mindenkit, de azt semmi szín alatt el nem mulasztotta volna, ehhez, mondhatni, elvből ragaszkodott. Gyerektől viszont, beleértve engem, már kétforintos nagyságrendben lopott; ha visszaküldték, káromkodott: jöjjön, mondta, ha nem tetszik a rendszer, a drágalátós mama maga, a nagy fejszámolóművész, anyád, az a híres matematikus, szívesen elmesélem neki az árakat. Öt sajátját becsülettel felnevelte, mindnek szakmát adott, ahogy fogalmazott. Ili és Piri üzletszerű kéjelgő lett, Sanyika betörő, Jani erőszakos közösülő, Tata garázda és tolvaj – híres volt az Avasalján mindahány. Volt olyan év, hogy mind az öten ültek; Csengős néni ilyenkor vasárnap is korán kelt, csirkét rántott még sötétben, vitte beszélőre a combokat. A börtönt egyetemnek hívta, s rém büszke volt, hogy mindet taníttatta. Ha otthon voltak, záráskor kezdtek készülődni a gyerekek: a lányok szépítkeztek, Sanyi spajszert, Tata boxert pakolt, Jani Rigára ült, hogy elérje a Népkertben az edzés végén a MÉMTE leány pingpongcsapatát. Mentek, csillagaim, mindig csak a munka, bocsájtotta őket útjukra az apjuk nagy megértéssel. Ő maga dolgozni kevéssé szeretett: húsz éven át az udvaron ült egy kopott hokedlin, borivással és cigarettázással foglalkozott. Megszokni, vagy megszökni, mondogatta naphosszat maga elé erősen töprengő arckifejezéssel, hogy aztán, mint aki némi spéttel rájött, időről-időre ordítson egy nagyot: Rókus kórház, dögtemető!

Voltak szürkébb és csendesebb egyedek is persze, de jelenlétük a napirendet illetően nem volt felfedezhető. Buckó bácsi halálát például csak akkor vettük észre, amikor egy keddi hajnalon Buckó néni is eltávozott. Ez pedig abból a tényből lett nyilvánvaló, hogy lakásukat Csengős Tata egyetlen rúgással birtokába vette: a saját lábára kívánt állni, unta már az otthoni banánt. A futball napi folyamatosságát megszakító rendőri jelenlét ezután az eset után sajnos fokozódott, megőrizve egyben kaotikus jellegét. Nemhogy a tényállás, de az sem volt ugyanis a legtöbbször tisztázható, ki hívta ki a rendőrt kire; s mert a feljelentések egy családon belül is egymást érték, a várva várt közeget gyakran mind a két fél kitörő örömmel fogadta. Zavar csak a kihívás sorrendjének megállapításakor támadt: mehetsz, paraszt, elvitettelek, mutatta Barnának Motoros kéjjel a kékruhás közeledőt, te mégy, Marikám, mondta Barna halkan, késtek csak, sok a dolguk, már délelőtt kihívtam őket rád a tegnapiért.

A legszebb, legpergőbb jeleneteknek ilyenkor örülhetett a nem lankadó, hálás közönség, kárpótlást kapva az önismétlésekkel teli, unalmasabb előadásokért. Két riadt tányérsapkás egy felbolydult méhkas közepén – egyre kevésbé értve az ügyet. Ebben a felvonásban már Skriba is futott, holott neki a szabadban töltött télen az egyik lába elfagyott: hol egy pohár borért a nagy izgalomra, hol a nyugdíjszelvényért, mutatva a szervnek az összeget, amit a hitvese tőle ellopott. Motoros sem volt rest, pörgött, zihált, fújtatott, Barna nyaka után kapkodott, majd üres üvegekkel hadonászott a rendőr orra előtt, nyomatékkal jelezvén a mennyiséget, amit embere a vasúti fizetésből, amiért ő, tette hozzá, oly keményen megdolgozott, a tudta nélkül megivott. Hisz maga a részegebb, szomszédaszszony, nem a szomszéd, próbált jelentősebb szerephez jutni Babu Béla is, de Tóth bácsi ráugrott, leköpte és pofonvágta, megvédvén szerelmesét. A tapsoló és kurjongató közönség soraiból a felsőbb emeleteken lakók ekkor, az általános hangzavarban sajnos már nem mindent értettek, de az a szó, hogy húzgálja, hogy százas, hogy kétliter, hogy tróger, hogy sztrapacska és végül hogy csavargó, többnyire azért tisztán kivehető volt.

Az Avasalján egyébként ez utóbbihoz társult a legsértőbb kon-notáció. Minden megjegyzést eltűrő, kipróbált sittesek rohantak baltáért, ha valaki őket csavargónak mondta. Az pedig, hogy Skriba Barna sosem volt csavargó, mindig a legfőbb, a döntő végszónak szánt aduként hangzott el, hatásszünet után, roppant méltósággal – bár, hozzáteszem, egyszer sem jött be évtizedeken át. Ez az érzékenység egyébiránt – tekintve, hogy az udvarban Marikán és Csengős nénin kívül emberemlékezet óta senki sem dolgozott – így utólag kissé talán túlzottnak volt mondható, de ha kiütközött, nem volt kegyelem. Tudták ezt a rend elszánt őrei is, mert ez volt az a pont, ahol a műsort a nézők bánatára azonnali hatállyal berekesztették: vitát szüntess, kurv’életbe, vagy mindet elviszem; ilyen udvar két körzetben nincsen, mint maguk! Inkább csak a Skribát tessék, azt a részeget, próbálkozott még a tántorgó Tóth, de nem volt már remény. Oszlott a nép, ment a rendőrség is, üres kézzel, mint rendesen, lehetett készülődni az ablakokból befelé – konstatálva még, ahogy a Csengős család fiatalabb nemzedéke a vihar múltán, szivárogva, a hátsó kiskapun szép sorban hazatér.

A JÓL BEVÁLT NAPIREND

(MISKOLC-BLUES 5.)

Ha Csengős néni infernális, leginkább egy rozsdásodó, muzeális értékű gőzeke beüzemeléséhez fogható indulását a szürke hétköznapok hajnalán valaki véletlenül sikeresen átaludta, már csak abban bizakodhatott: Skriba Barnáné Motoros Mária talán délutános. Mert ha nem, hogyha tehát délelőttös volt, történetesen, akkor amit négy órakor a vámon megnyert, fél ötkor a réven elveszített, hiszen erre volt kénytelen ébredni a hang már említett, speciális frekvenciájának hála, az összes jobb sorsra érdemes lakó: kelj fel, paraszt, indíts borért, lejárt a dögölés! Szolgálat van, húzzam farokra, aki kitalálta a vonatot! Kettőkor megjövök, négy liter itt legyen! Tóth bácsit megkínálod, más tróger nem iszik, magad súrolsz-pucolsz, rendet rakol, ha rájársz, töködet leveszem! Ha nem mozdult az első szóra, ráöntötte azt a lavór vizet, amiben a mérhetetlen testét beszéd közben lecsutakolta.

Jóska hatkor ült ki az újságot várni, Tóth bácsi Barnát leste, hogy kibéküljenek. Hétkor jött a borral, Marika már elment, gyorsan megittak két litert. Skriba lassan eszmélt, erős volt a kezdés, de most végre megpihenhetett – tisztult az italtól, gondterhelten kezdte összerakosgatni a tegnap esti cserepeket. Csak szemét vagy te, Tóth, jött rá végül körülbelül nyolckor, más asszonyát elveszed. Mit tegyek, ha engem szeret, tárta szét a kezét barátja ártatlanul, éjfélkor is megfőzi a sztrapacskát nekem. A betervezett békülés ezen a ponton általában halasztást szenvedett: tízre, mire a bor egy cseppig elfogyott, az egyik csavargó volt, a másik meg pancser suszterinas, mások kaptafája, nem is cipész, cipőpucoló. Egy rövid jelenetre ilyenkor a legcsendesebb hétköznapokon is nyílt esély, játsszuk le, mocsadék, mondta Barna felvéve a vívóállást, ez volt a hívószó, kotort a fenti nép az ablakokba, a lenti meg az udvarra kifelé. Tizenegyre, amikor a Déli Hírlap megjött, már megvoltak, s amikor a végzet úgy három óra múlva egy meggyötört és elcsigázott, de legfőképp teljesen kiszáradt kalauznő képében megjelent, békésen szundítottak a konyha kövén a romokon. Célszerű volt résen lenni, hagyni az ebédet kihűlni ilyenkor: a napi program legjobb része következett. A Szentasszony egyik kezével fél fülét befogva, a másikkal kereszteket hányva menekült; ez itta meg mindet, Marikám, fedte fel Tóth a valót, én akartam hagyni, de mire eddig eljutott, már ő is jobbnak látta, ha inkább megszalad.

Jóska eközben a sportnál járt még mindig, s a többiekhez képest is erősen berúgott. Nem adta föl mégsem, bár a betű futott: hősi erőfeszítéssel próbálta kisilabizálni a Diósgyőrről szóló híreket. Kizárólag azok érdekelték, meg a bűnügyek, de azok annyira, hogy a legnagyobb ribillió közepén sem nézett volna föl. Naprakésznek kellett lenni mindig, hisz az udvarban csakis e két témakörről, azokból is főként a csapatról folyt a szó. Szerdáig az előző fordulóról, onnantól meg hogy vasárnap mi lesz. A stadionba ugyan ittasságból kifolyólag hosszú évek óta nem jutott ki senki, szakértelmét Jóska, Skriba, Csengős és Tóth, valamint Babu Béla egy emberként, váltig hangsúlyozta. Információikat a Déli Hírlapon túl a népkerti katonacsapat, a jónevű, és otthonában félelmetes Papp József SE mérkőzésein szedték föl a mindenütt ott levő bennfentesek beszélgetéseiből – az avasi borospincék mellett ez volt az egyetlen hely, amit jó átlagban sikeresen látogattak, mert bár nagy ritkán máshová is elindultak, oda soha nem jutottak el. Jól berúgta Tatár a szemétnek, igaz-e Tóth bácsi, be, Bélukám, de Salamon nem kezezett, rosszul látta az a bérenc, ötezer volt a prémium, Fükőtől tudja, aki mondta, ne beszélj, Józsikám, abból két hétig megvolna a borunk, meg, Barna, főleg ha Marikád nemzetközin volna, rettentő, na, isten-isten, ami belefér, így csevegtek két affér közt nagy megértésben, míg a következő botrány köztük ki nem tört.

Négy óra tájban végzett Jóska az újsággal, nagy dünnyögésekkel kommentálva a híreket. Amikor azt olvasta, a példának okáért, hogy a népkerti szatírt piros mackóban, Riga típusú motorkerékpáron látta teljes gázzal menekülni egy szemtanú, maga elé nézett, s így nyilatkozott: vigyázz, Jani, megfog a rendőrség. Egy borzalmas avasi gyilkossági ügynél a közölt személyleírás alapján csak ennyit szólt: Pék Feri volt. Ismerem. Egy fél év múlva csak mosolygott – de se nem büszkén, se nem boldogan, inkább csak úgy, mint aki mosolyog –, amikor a letartóztatásáról értesült a megfeszített nyomozás eredményeként. Híres lettél, Babu Béla, fűzte máskor a temetői fosztogatásokról szóló hírhez, amikor nevezett épp sírásóként dolgozott, benne vagy a mai lapban, kisfiam. Ibolya, a felesége pontban ötkor jött a borral – itt az ebéd, állat, igyál, csapta le a marmonkannát közvetlenül a sámlihoz. Szép panellakásuk volt, de Jóska első este beleszart az ágyneműbe, így az összkomfortot nem élvezhette soká. Mossa ki a Hosszúmargit, a testvéred, az a drága, e szavak kíséretében repült ki az ajtón, ahogy körülbelül százszor elmesélte, s hozta az ölében az összecsinált cuccot a fél városon át. Nem lett szomorú e fordulattól mégsem, nem volt a helyzettel elégedetlen egyáltalán. Jobb volt ez így, fő a nyugalom: a Déli Hírlap minden áldott napon friss volt, s a nyugdíj fejében tizenhét nullakor, ha esett, ha fújt, megjött a bora is. Föl se kellett, az asszonynak hála, állnia, Hosszú meg mehetett Csengős nénihez a pálinkáért maga, pedig már délben is, mikor még viszonylag jól látott, igen nehéz volt két lábon egyenes irányban haladnia.

Közben visszatért persze rohanvást Barna is a pótolt szállítmánnyal, volt két óra csönd, amíg berúgtak, a Csengősök csendben készülődtek, aztán, mert este lett, jött az esti műsor, eltelt a nap.

A HANYATLÁS ÉVEI

(MISKOLC-BLUES 6.)

Itt a vég, itt a vég, ordította egy ordítással, nemkülönben boritallal karbantartott hang a Földes Ferenc Gimnázium ablaka alatt a nyolcvanas évek kezdetén. E látnok, mint kiderült, csak Végh Antal újabb könyvét árulta egy ponyvás IFA platójáról az igazságra szomjazóknak, mindamellett mégsem volt hazudós. Odafent ugyanis épp egy derék, vitán felül jobb sorsra érdemes matektanár harmadik infarktusának módszeres előkészítése folyt, csak ő még nem tudott róla, hogy ez egyben végzetes lesz, így joggal reménykedett, bosszút áll az érettségin mindenért, mert amit hall, nem neki szól, másfelől az, hogy az udvar fénykora a hetvenes évtizeddel véget ért, számos jelből nyilvánvaló volt.

Először a statiszták kezdtek hullani. Buckóék után az eleddig méltatlanul elhallgatott Szántói bácsi száztagúba illő kezéből esett ki a Hopp, te Zsiga közben a hegedű, Csengőséből a borospohár – legkevesebb másfél deci volt még benne, ketten kaptak utána, mint a villám, hogy mentsék, ami menthető –, Jóskáéból a Déli Hírlap, Hosszúmargitéból a villanykörte, amit, mert makacs volt, be kívánt csavarni hatodszorra is a plafonba mindenképp. Az udvari kis szabóság végleg tönkrement – igaz, az udvaron kóválygók arcait látva addig is csak elvétve merészkedett egy-egy bátor kuncsaft a vaskapunál beljebb, hogy aztán anyagát a meleg ételért dolgozó segéd teljesen elszabja, merthogy a mester, maga a cégtulaj, beteg volt úgy hatvankettő óta, fekvéssel foglalkozott. A Szentasszonnyal a rettegés bánt el, meg a csúnya szó, özvegy Babunéval az ital és a kor. A bolt bezárt, Csengős néni elköltözött, gyermekeit a törvény szigora tizedelte meg. Fogyott a nép, ritkult a levegő, megszűnt a sor a budinál.

Te, Marikám, figyeljél már időközben, légy szives. Ha megdöglik Barna, ki hoz itt bort, mi lesz mivelünk, kérdezte Tóth nyögésekkel tűzdelt aggodalmas hangon egy mozgalmas hajnalon, már sztrapacska után, az ütemes húzgálás alatt. Kérdésében volt realitás: ő ugyanis, tudható volt, fel nem bírna menni az Avasra, a drágától meg, jól kalkulált, csak nem lehetett, ugye, elvárható – egyrészt mert dolgozott, s ez őt, mármint Tóthot, mindig borzongással vegyes tisztelettel töltötte el, ha eszébe jutott, másrészt mert másra volt hivatott. Szerelmes típusú kamaszként akkor még rossz alvó voltam, épp azon töprengtem, hogyan kéne elszeretni egy bosszantóan korán érő, máris szőrös hímtagú centertől Szabó Emesét. Mindeközben persze puszta megszokásból, tízéves rutinból erősen füleltem, és hamar rájöttem, bár nem voltam túl okos, a csend ezúttal arra vall, Skriba Barnáné kivételes módon elgondolkozott. S mert ezt tette, rádöbbent hamarost: körülötte tényleg már majd’ mindenki felborult, neki kell lassan nő létére az utolsó mohikán szerepét felvállalnia. Mondol valamit, szépapám, bogaram, csillagom, dicsérte hát egyenesen szembe az érlelődő élvezettől ekkortájt már kiszenvedő vaddisznóként hörgő öreget, hogy aztán a kézimunkát kínkeservvel bevégezve a szívébe mártsa a kést: azért te, Tóth bácsi, az élő maradéknál hamarabb elmegyel, koros vagy már nagyon, nem bírod a tempót, az izgalmat meg a bort. Ennek az ital az embernél is fontosabb meg szentebb, marta Tóthot belül a fájdalom, de nem segített rajta, hogy most véletlenül igaza volt: két hétre rá, rangadóra menet, a Népkertben borosan tényleg botlott, s mert nem szimpla esés volt, nem látta a meccset, mi több, a Papp József SE győzelméről sem értesülhetett, mivel hogy fekete kocsival, zsákban vitték el.

Az udvar házaival négy éve végzett egy nagyméretű dózer, Barnával Marika kevéssel azelőtt. Az emeleti lakásokat bú lengi be azóta, s az emberiség legfőbb ellensége, az unalom. Nem értik meg, fel nem foghatják a népek, miért kellett leszúrni harminc év után, mi lett most sok, mikor mindig így volt, mi történhetett, valamint – és legfőképp – hogy hogyan bírja, kitart-e még egyáltalán gyilkossá lett kalauznőnk ital nélkül odabent. A Déliben az állt, és ott, ugye, mindent tudnak, a bor miatt történt, merthogy utánpótlást hozni ittasságból kifolyólag egy szerda délután már nem bírt a jóember, nem tudott. Motorost meg, ahogy írták, düh járta át ilyenkor, indulat. Ez, mondjuk, maga az igazság, gondolják hümmögetve, de érteni mégsem értik, változatlanul. Csak néznek le az ablakokból a parádés műsorok hajdani színhelyére, le, a házsor, s gyerekkorom hűlt helyére, a puszta semmibe. Ehhez, ha nagy ritkán arra járok, a lépcsőházból közösségi lényként néhány perc erejéig magam is csatlakozom.

FILMSZEMLE A SZINVA-PARTON

Megvallom, bár nem kérdezte senki, az egyetemes filmkultúra tisztelője vagyok, bennem a filmművészet őszinte barátját köszönthetik. A nyolcvanas években kétszer is voltam moziban, az Eszkimó asszony fázik című munkát láttam, folyó évtizedben ugyan már csak egyszer, de az az egy, a Sátántangó vagy nyolc másikkal felért, kétezerig biztosan kitart. Na most akkor hogy van ez. Szereti, vagy mi az isten, ez a manus a filmeket. Meg egyébként is mit akar.

Azt akarja elmesélni, ahogy neki ez a kettő, film és mozi, mindörökre kettévált, s mint mindenhez, ehhez is Miskolcra kell visszamennie. Miskolc tehát, negyed tíz, vasárnap délelőtt, 1969-70 körül. Körülnézek, majd átmegyek a Papszer utcán, haladok a Rákóczin tempósan lefelé. A Béke a célpont, a fél tízes matiné, a Fehér farkasok megy ma is, mint rendesen. Ki van rá számolva a hat forint, láttam már vagy ötből kétszer, de harmadszor is erőltetem. Ez ugyanis minden héten kétesélyes vállalkozás: lám, a Szinva-hídon most is ott magozik békésen az emberem, de Gojko Mitić feltétlen híveként első lendületből, feltartott kezekkel mégsem hátrálhatok. Ácsorog, köpköd, nézeget felém, érzem, hogy lassulok. Ez be akar menni, éles ésszel ilyeneket gondolok, s hogy ez rám nézve bizony nem túl biztató. Megállok, stírolom, mit tegyek, anyám. Eléd tíz perc után, üres kézzel, megvallva szégyenem csak nem állhatok – marad megint a szokásos másfél óra az Avason. Egyébiránt főprogramként túl vonzónak az se igen mondható: ott játsszák le a kint rekedtek az indiános filmeket, les mind a bokorból, nagyon vár, méreget, mint ez a nagyfejű, aki most egy földről felvett görbe csikket épp a szájába tesz.

Áll és figyel, állok, nézem, ilyenkor van az, bár precedens nem volt még rá, hogy hátha tévedek. Elindul lassan a remegő láb, lazán akar elhaladni, csak úgy könnyedén. Portásom azonban most sem engedékeny, álljál meg, testvérem, hova mégy – minden eldőlt, láthatóan ki akarja élvezni a farkasokat mindenképp. Dorkó és atléta, laza kisterpesz, zsebre dugott kéz; az a negyedikbe járó nyolcadikos alkat, aki még nem ír, de már tetovált. A moziba? – szól az a sokszor hallott bizalmas, reszelős bariton, pont oda mennék én is, csak nincs lóvém zsugára, tudod. Na, ezt az egyet én is kitaláltam, ritkán tudja meglepni az embert egy ilyen ráérős, Szinva-hídi posztoló. A válaszra sem kínálkozott sok alkalmas variáció: befutni a filmszínházba, mondjuk, egyáltalán nem lett volna érdemes, merthogy az előtér az előőrsön átjutókban reménykedő kollégákkal volt tele. Ott még gyakran az is fennakadt, aki kísérővel érkezett, fogd meg a jegyet, fiam, míg pisilek, ez például egy hibás döntésnek volt nevezhető abszolút.

A veréstől való félelem, ami a fizetés előtti pillanatban oly ismerősen átfut az agyon: nekem ez az alapélmény, ami a moziból megmaradt. Tartalmában, jellegében körülbelül ahhoz fogható, amit a lányos apák éreznek így húsvét előtt, hogy jönnek az idétlen locsolók, és a holtrészeg apjukkal majd beszélgetni kell. Ballagni vissza, ott a Rákóczi utcán, kifosztva és tehetetlenül, az meg olyan volt, mint amilyen az lehet, amikor a lánygyermeket egy faragatlan, szőrös kanmajom a háztól majd vidáman elviszi, oszt’ nézi a fater a szőnyegrojtokat, hogy mi van. Még szerencse, hogy van két fiam is, meg hogy a filmnézés nem maradt teljesen annyiban: az Osceolát például már jobb arányban láttam, megnőttem addigra kicsikét, vagy lazult a körgyűrű, nem tudom. Ott inkább az volt a baj, hogy a legnagyobb harcoknál az első sor a fészkelődő izgalomtól mindig felborult, bekalimpált a képbe vagy húsz pár tornacipő, de mi volt az a megelőző jeges rémülethez képest.

PIROS AZ ISTEN

Olyan türelmeset, mint a diósgyőri, élőben még nem láttam. Másfél órát képes várni a Tiszai pályaudvaron hosszú, méla lesben, csak mikor már látszik a fradisták vonata, akkor nyúl a kőért, botért, üres üvegért. Azt a pontos érkezést, hatodik vágány, nagy nehézségek árán úsztam csak meg, kíváncsi hetedikes. Várni – vonatnál is jobban – még bíróra tud nagyon. Egyszer Divinyi, vagy melyik, alkonyattájt gondolta úgy, hogy elég idő múlott a lefújás óta. Hogy súlyosan tévedett, azt a rendőrautó hátsó ülése előtt hasalva, vagy négyszáz méterre az északi kaputól kellett felismernie, amikor is felismerték. Hartmannt Hatvannál fogták meg a vonaton – a klubszeretet nem ismer fáradtságot, kalauzt. Békésen ült a büfében, azt hitte, túl van a veszélyen szegény.

Akkor még nem Miskolci Ultras és Red Fanatics voltak – a nyugati kultúra hatása későbbi keletű. Ellenben elnéztem tíz éven át azt az elképesztően kancsal, tapsifüles vezérszurkolót, aki egy ménkű nagy marhakolomppal, a pályának háttal, úgy fogta össze a stábot, mint odalent a fiúkat az isteni Salamon. Olyan torok az Operában nincsen. Nem tett egyebet, mint – a hangulattól függően – öt- vagy tízpercenként egy rettenetest ordított, hogy „Dííííí…”, amit úgy ezer bariton egészített „ósgyőr”-rel ki, haladéktalanul. Kicsit sajnáltam, hogy az egész szezonból semmit sem lát, de amikor elkezdtem ezt a dolgot, kijárni, azért mégis ő szerettem volna lenni. Még Malejkó Magdit irigyeltem nagyon, aki néha Salamon kocsijára vigyázhatott. Vajszínű Lada 1300-as, vadi új. Később szerelmes is lettem belé, úttörőtáborban csókolóztunk, ez a vigyázás nagyon felizgatott.

Nagy korszak volt, ment a szekér, tombolt a nép. Legázoltuk 5-4-re az Egyetértést – az egyik legjobb véghajrá volt, mert le volt beszélve a derbi, de iksznél egy lecsúszott lövés véletlenül bement. Az a tíz perc, ami ott jött… tiszta Bundesliga. Feltámadó vasgyári önérzet, nem kell a koszos pénzetek, ha már így alakult. Rázta a kolompot a példaképem egyfolytában, mi kéne, pont, büfések?! Bundás tetűk. Pedig, megfigyeltem, be volt avatva; legalábbis túl sokszor tippelte meg pontosan előre, hogy mi lesz. Miskolci Mándy-hős: ki lazsált edzésen, hogy mozog a fakóban az új gyerek, hogy áll az ifi – nagy tudású embernek tűnt valóban. Később elment a hangja a nagy sikerek alatt, de hát a Veréb–Salamon–Váradi–Görgei–Oláh–Tatár–Fükő–Borostyán–Fekete-tengely fényesen üzemelt. Nyolc válogatott, KEK-továbbjutás, leállt a gyár a meccsek idejére, épp csak a kohót fűtötték, ne hűljön ki teljesen. Ilyet azóta se láttam, hogy egy városban tényleg mindenki a csapatról beszél. Mennyi volt a pontpénz, mit ivott Tatár Dzsordzs szombaton a Juno bárjában, milyen súlyos az új csillag, a „kisgörög”, Teodoru II. húzódása; minden meg volt tárgyalva, nagyvárosi méretekben, rendesen.

A közönség hamar felnőtt a csapathoz – az állomási csata, s több legendás bíróverés is ekkorra datálható. Az öntudatra eszmélés zaklatott, szép évei voltak ezek, művezető Európában annyi visszaszólást még nem kapott. A hétvégi eredménytől függően termelt a Digép. Ki e nevelődés folyamatát felismerni rest volt, keményen meglakolt. Így Törőcsik, egyébként a legjobb, akit Diósgyőrben valaha is láttam, elkövette azt a végzetes hibát, hogy a partvonalhoz kocogva csupasz seggét mutatta a B-közép felé. Ezt azért mifelénk nagyon nem szeretik. Kiszabadítása később a teljesen összetört, leeresztett kerekű, kivert ablakú, félig felborított buszból demokratikus rendőrségünk emlékezetes fegyverténye volt. Hogy a ráhatás nyomán mégis érthetett a szóból, azt abból gondolom, hogy a következő diósgyőri fellépése előtt – bánatomra – sérültet jelentett.

Szomorkodásra amúgy nem volt semmi ok. Álmodni sem merte senki, hogy Váczi Béla lesz majdan az utolsó király, hulltával pedig kizárólag egy Adzsojev nevű gazdasági menekültért kell kimenni. Város és csapata egymásra talált. Egyszer, a teltházas Fradi-meccsek egyikén egy leszúrt ember mellett álltam. Először azt hittem, hogy csak részeg, de az nem lett volna feltűnő. Le volt szúrva rendesen, posztókabátján átütött a vér, bágyadt, üveges tekintet… amiatt kezdtem el figyelni óvatos sandítással, hogy miért nem figyel ez, amikor pedig támadunk. Sok jelét nem adta, de úgy tűnt, mintha élne, tartotta a tömeg, az egymásnak feszülő vállak prése. Össze csak akkor esett, amikor mindenki felugrott, mivel Oláh gyönyörű, ollózós gólt lőtt egy jobboldali szöglet nyomán. Vezetünk, ez meg meghal itten, mondta valaki, amikor elvitték, nehezményezőleg. Biztosan pesti. Csupa bosszúság volt az a nap, nemsokára az FTC is kiegyenlített. A gólnál valaki feltette a kezét: őt literes borosüveggel ütötték le, mielőtt hosszasan lóbálva átdobták volna a fradisták szektorába. Repült vagy tíz métert a zöld sas, majd odaát sikerrel landolt a fejeken. Ott örüljél, testvér, a helyeden.

Eleven kapcsolatom a DVTK csapatával a legjobb pillanatban, a leszálló ág kezdetén, lakcímváltozás okán szenvedett törést, de a történet mégsem itt ér véget. Évek múltán előkészületi mérkőzésre jött a Dzurják-féle garnitúra Debrecenbe. Nagyerdei Stadion, mínusz tíz fok, öt néző, vezette Bay. Az ötből kettő játékosfeleség, én a barátomat egy feljutásért küzdő, romjaiban is stílusos csapat játékát látni vittem – sokat hallott már róla. Az ötödik természetesen a kolompos volt, ezúttal szemben állva, a fején meleg fülessapka, de a tekintetéről rögtön megismertem. Szólni nem sokat szólt, ittasnak is látszott, ám a fényes 0-5-ös győzelem után az a jól ismert, régi hang zengte ütemesen a Diósgyőr sikerét: gyeertek ide, gyeertek ide! A fiúk kicsit fáztak, elegük is volt már az egészből, de egyikük levonulóban azért felintett.

AMIKOR HELYBE JÖTTEK AZ ISTENEK

Én már jó ideje nagyobbat csak akkor mozdulok, ha feltétlen muszáj: életbevágó ügyek, klinikai kontrollok, egy-egy temetés, ilyenek. A fontosabb sportesemények számomra a kisszobában zajlanak le gombbal, rugós focival, egy erre a célra rendszeresített puha labdával, illetőleg egy plexi tetejű, nyomogatós kosárpályán, a fiaim sikerével többnyire. Mérkőzésen utoljára a négy lidérces év után sikerrel vett osztályozón voltam, de abból se láttam valami sokat, mert a második félidő helyett az öltözőfolyosó falának repedéseit tekintettem meg, ne legyek rosszul az izgalom miatt. Mégis bátran kijelenthetem, hogy rajta tartom a kezem a Diósgyőr ütőerén, főként a mindenhol ott levő informátoromnak hála. Együtt lüktetek, abszolút naprakész vagyok, az épp véget ért meccs részleteit, s a szurkolói akciókat tekintve egyaránt. Ahogy hazaér, legyen az egy fárasztó vidéki út akár, már cseng is a telefon, s beszámolóját a Piros lap, a diósgyőri szurkolók havilapja révén némi spéttel megnyugtató módon kontrollálhatom. Velük vív, ujjong a lelkem a távolból tehát, ezt őszintén megvallhatom, de hát ez eddig nem nagy újság, tízéves kor fölött jellemes ember már nem vált csapatot.

Karácsony előtt most mégis változott a képlet, helybe jöttek az istenek, a női részleg legalábbis, mivel a miskolci sportcsarnok ruhavásárt rendezett. Menjünk, mondom, nincs kifogás, a Nagyerdőig csak eljutok. Borsod megye Németország ellen, ahogy a megriadt büfésnek magyarázta, mikor odaértem, egy pirosra mázolt, felpörgött indián, ezt kihagyni keleti szívvel tényleg nem lett volna megbocsájtható. Ronchetti kupa-visszavágó, kétpontos hátrányból mindösszesen. Megesszük ezeket, folytatta a drukker, adjon még egy rumot, jó uram: a kultúrbusszal jöttem, ott volt csak hely, ki vagyok száradva teljesen. Különben hogy Aschaffenburg, tette hozzá rezignáltan, olyan város nincsen is. A kultúrbusz az az a járat, világosított fel az érkező barátom, amelyik nem reggel indul el, mondjuk Debrecenbe, merthogy nem áll meg útközben az összes létező kocsmánál, így a nemkultúrbuszénál jóval rövidebb a menetideje. Beszélgetnek, eldalolnak rajta az emberek, szidják Pestet, a Fradit. Maximum csak mutogatnak a falvakban az ablakokból, így pantomimmel, érted, hogy nézelődés helyett tapogasson a lakosság inkább a földekre kifele. Igaz, Tiszakécske után a tószegi csárdánál a múltkor történetesen pont ez állt meg, de hát nálad is keverednek néha a műfajok, ahogy olvasgatlak itt-ott, nem igaz?

Nézem a fejeket, tart a bemutatás, az ott, nézd csak, az a legállatabb ultra, moncsicsis anyagzsebkendőbe bődületest fújt éppen a nevezett, egy kétméteres, izomra gyúrt, félmeztelen tetovált. Nem ismer pestinek kíméletet. Az a másik meg mellette Arafat, kikapta a tömböt a pénztárból Barcikán, oszt’ rázárta a fülkét a manusra, onnantól csak nála volt jegy kapható. Gyere csak, intett hozzánk egy aprócska, nagyon részeg embert, ez egy rendőr, bazd meg, mondta fuldokolva, igen, bólintott a fej, üldözöm a bűnt Borsod megye szerte, de a meccsekre átállok, nem tehetek róla, a Diósgyőr, tudod. Megvallotta még, hogy a kécskei csatában rányomta a pajzsot egy kolléga arcára, meg zsákmányolt két gumibotot, de egy vasutasnő mellyén még frissen, hazafelé meggyónta bűneit, így másnap szolgálatra tiszta lelkiismerettel jelentkezhetett. Elérzékenyültek ezt követően, Csáki Jóska bácsi után újra aratott a halál közöttük: meghalt Kömi is a Stadler-meccsre menet, hosszan bólogattak, szép halál. Micimackó volt a beceneve, olyan lassan mászott fel a kerítésre gól után szegény. Mire leért nagy nehezen a Kispest ellen, mondjuk, már kezdhette elölről; ötször kellett – a jó égnek hála – aznap másznia, ez viselhette meg a szervezetét.

Menjünk, javasoltam, nézzünk bele a meccsbe is, óriási fent a hangulat. Ilyet az a pár jelenlevő debreceni az Oláh Gábor utcában még tényleg nem láthatott. Egy szív a zsúfolt csarnok, egy dobbanás, egymást tartja kétezer hajlongó, ütemre ugráló piros-fehér test, űzik-hajtják a lányokat, időkérés közben elborítják a lelátót a drapériák. Miközben a harc, teszem hozzá, odalent abszolút bukásra áll; de a vége, látom az arcokon, a kimenetel: az nem lehet vitás. Ez az önmagából kivetkőzött sporttárs itt mellettem, nem kétséges, biztos lenyomná a másik esetben a szlovák bíró torkán a dobverőt. A csapat viszont, ha nem is lett jobb, határozottan megszépült, mióta utoljára láttam a Nagyváthy úti általános iskolában a Pécs elleni bajnoki döntőn: bajuszos oroszok helyett csupa kedves, intelligens arc, Kalmár-Nagy Dóra a példának okáért egy centernek álcázott fotómodell. Hat pont a szünetben, oda, necces lesz, mondom a büfében, egyre több régi ismerős ver hátba, megannyi öreg mohikán; tanárok, seftesek, sírásók, mérnökök, egy-két újdonsült hajléktalan. Meg kell állapítsuk, a Redskins, a Rude Boys, meg az Ultras legtöbb tagja akkor még tipegett, de attól még, hogy nem látták Oláh ollózásos gólját Fükő szögletéből, nagyon aranyosak.

Ömlenek okulásomra a történetek. Hogy átmentek pár százan Kassára a Juventust megtekinteni, plusz éltetni, hívni, rábírni a vasgyárral kötendő frigyre Rezest, szidni Bindert meg Meciart. Jóval többen voltak, mint a helyi hangoskodók, így kivonuláskor az egyik oldalon Juve-Juve, a másikon meg a Diósgyőr zúgott fel, Bajnokok Ligája-meccsen, istenem, ezért érdemes volt megszületniük. Mikor jöttek az olaszok lefelé félidőkor, kihajolt egy kíváncsi arc a játékoskijáró fölött, bevárta Lippit, s ezt a kérdést tette fel neki: bondzsornó, májsztró, ismered Tornyi Barnabást? Hogyha nem, gyere el, bemutatlak neki, szabad idejében továbbképez szívesen. Ment aztán a szünetben a barátkozó nemzetközi ismerkedés: áj em ultra fájter íszt hangöri. Ju ár torinói állat, ju ár máj bradör. Nyújtotta az olasz erre a Juve-sálat biztató mosollyal, hogy cseréljenek. Ezt testvérem? Miket képzelsz, meg ne haragudjál. Ez Diósgyőr-sál, láthatod. Még az apámnak se, a halottas dikón, isten éltesse soká az öreget. El vagy te tévedve teljesen.

Mire eddig eljutottunk, régen ment a második félidő már, elszabadult a pokol, átvette a csapat a vezetést. Talpon volt az egész csarnok, megjött az a régi érzés, belesűrűsödött abba a tíz hátralevő percbe az egész gyerekkorom. Mi vagyunk a legnagyobbak, hej-hej, aki-nem-ug-rál-fra-dis-ta, Király Sándor a legnagyobb király. Tisztán látszott, megfizetett íszt hangöri a németeknek mindenért. A keleti erő. Lengtek a zászlók, feszültek a sálak, Miskolc győzött, ünnepelt. Tizennégy pont, sima ügy lett, zokogtak a csajok, ki ezért, ki azért, mindkét oldalon.

Aztán a mieink diszkréten kimenekültek a pályára özönlött harcosok sör-, bor-, valamint pálinka ízű csókjai elől. Oszlott a nép, álltam kint az estben, motoros rendőrök rendezték az autók, buszok végeláthatatlan konvoját. Rettenetes tülkölésben, éneklésben indult a menet, csak a kultúrbusz sofőrje várt még rutinosan, bölcsen, türelmesen – úgyis órákkal előbb ér haza. Így is lemarad még jó néhány utazó miskolci nagykövet, gondoltam a hirtelen lett csendben – eleven volt bennem még egy frissen hallott jelenet. Kimetsz a fényszóró egy kibillent balanszú, piros-fehér testet éjjel tizenegykor, a város határában, a 92. percben elveszített győri meccs után: bal kezével stoppol az útnak háttal állva, arccal a reménytelen messzeségbe vesző Miskolc felé, a festékszórós jobbal pedig az áthúzott helységnévtáblát nagy precizitással Diós előtaggal egészíti ki.

ÖTÖS KOLBÁSZ A NAGYERDŐN

Az van, ugye, minden évben, hogy amikor Debrecenbe látogatunk, én már réges régen itt vagyok. Az idén másodiknak egy nagyon részeg sporttárs érkezett meg hajnali fél hétkor: rögtön riasztottak a buliból hazatérő arra lakó cimbik, mint témafelelőst, úgyhogy ki is mentem nagyokat ásítva az eseményt szakmai alapon megtekinteni. Ott állt, kilökve az útra, ahol a 35-ös a városba belefut, s egy hatalmas piros-fehér lepedővel sikert jósolt délutánra félmeztelenül. Ma reggel már egész biztos arra gondol, bárcsak ott helyben ütötték volna el.

A testvérklubok randevúin eddig zavartalan volt az ügymenet: egy-két góllal nyert valaki, vagy békés pontosztozkodás született. Ám most az új idők szellemében fel lett rúgva ez a hallgatólagos megállapodás – a Fradi-, az Újpest- és a Nyíregyháza-gyűlöletben összeforrt sportbarátságnak vége szakadt. Miáltal egy szép hagyománnyal lett szegényebb ismét a tájhaza: a győzelmi mámor rosszat tesz a kívánatos szerénységnek, könnyen megzavarja a fejet, s ha még hozzá karóval is be van verve, a mérlegelő tisztánlátást visszanyerni még nehezebb.

Szépen indult pedig minden: a kezdőrúgást Esmeralda végezte el, akit a műsorközlő „a Senátor-bár királynőjeként” mutatott be, semmiképp sem érdemtelenül. Látszott rajta, ez a legkevesebb, ami róla akkor és ott elmondható: cápába beoltott teljesen hibátlan tizenéves tündér, lezserül belerúg a bőrbe, egyelőre ennyi, távozok. A mérkőzés legszebb jelenete volt, ahogy levonult a holdjáróban méltósággal, büszkén az izgalomtól hörgő tízezres publikum előtt. Foghíjas volt ekkor még a diósgyőri szektor, késett a vonat, mert kiesett néhány üveg, utas Nyíregyházán az ablakon, de végszóra tengerként felmorajlott a körút, s villogó rendőrautók gyűrűjében a szó szoros értelmében befutott a stadionba úgy kétezer harcos az állomás felől. A pályán közben világos lett, két dologról elfelejtettek szólni a balkáni vér által hajtott Szmiljanicsnak a mérkőzés előtt: hogy ezek a mi barátaink, egyfelől, másrészt meg hogy Dombi fut csak, amúgy abszolút veszélytelen, nem kell a félpályán megölni, hagyni kell szaladni, amennyi csak ebben a jó időben neki jólesik. Le is küldte a tudatlant az első negyedóra végén Hanyecz: ekkor néztem először össze az Észak-Magyarország tudósítójával, vízszintes, söprő kézmozdulatokkal mélyen egyetértve abban, mára ez itt eldőlt, vége van. A DFC úgy a huszadik perc táján jött át először a felezővonalon, s ez a félidő során mintegy háromszor fordult még elő. Világos volt, a Szapor-féle új szisztéma, amely a Dunaferr ellen is, jóindulatúan szólva, nyomokban mutatkozott csak meg, nem itt lesz finomítva tovább, s erre Szabó Tibi és Egressy hiánya nagyon csekély részben adhat magyarázatot. Az új cívis isten, Radu Sabo lesgóljakor mégis csupán a szokásos forgatókönyv volt még mindig kalkulálható – így marad, vagy még egy, oszt’ jó napot, Miskolcon majd megfordítva ugyanez.

A szünetben – ahogy mondani szokás – alapos fejmosást tarthatott a szerény képességű mester, mert úgy jöttek ki a gyerekek, mint az ördögök. A nagy igyekezetben aztán gyorsan kaptak két gólt, de rúghatott volna ebben az öt percben még másik hármat a Loki, megtáltosodva attól, hogy a kiállítás, valamint a zavartalan, jól sikerült diósgyőri alapozás nyomán végre egy olyan szintű csapat ellen játszhat, mint a falusi edzőmeccseken. A lelátón négynél indult meg az ütközet: másfél méteres szöges deszka, sörösüveg repült a pályára, rendőrök emelték ki a tomboló elemeket. Betondarab és petárda, feltépett ülés, pajzsos rohamosztagok. A sajtópáholy közönsége értetlenül figyelte a fejleményeket: a mindkét oldalon felizzó gyűlölet az Újpest-meccsek hangulatára emlékeztetett, ahol testvéri szeretetben összeforrva egy oldalon álltak a most egymás vérét kívánó felek. A debreceni tábort nyilván az zavarta meg, hogy nem olvasta a cikkemet (Piros alkony, MaNcs, l999. jan. l4.), így a sikert tévedésből a Lokinak, nem pedig a DFC nem túl éles ésszel is könnyen előre látható teljes morális-mentális szétesésének tudta be. A diósgyőri polgár pedig, ugye, ha mástól nem, hát attól, hogy danadanadom, miskolci majom, kapd be a faszom, megvadul, hogyha pedig integetve hívják, megy.

Vissza a gyökerekhez – mondta az Észak…-os kolléga, amikor odalent beverték az ötödik koporsószöget. Lehet kezdeni elölről megint. Volt még hátra nyolc perc, de eleget láttam, elsunnyogtam inkább, nehogy beszóljanak a helyi szellemesek. Néha karnevál az élet, máskor meg csupa bosszúság, fájdalom: a feladat minél jobb arányban döntetlenre hozni a meccseket. Aztán – már jó messze jártam – a csatazajt elnyomva elemi erővel, valami mély, keleti daccal felhangzott a háromezres kórus, hogy Díííí-jós-győr, 0:5-nél, hangsúlyozom, s menet közben a fal mellől beljebb húzódtam a járda centruma felé.

VAN FELTÁMADÁS

Milyen érdekes dolog ez nálam, erre gondoltam Görbeháza táján, a 35-ös úton, szombaton ebéd után. Ez a Diósgyőr-ügy mármint, ez a teljes bekattanás. Hogy haladok itt, küzdök a tereppel, mintha nem volna más dolgom, Miskolc felé, egy valószínűleg néma stoppossal az oldalamon. Hova futok, mit keresek, mit remélek, mit akarok, hülye vagyok egészen. Aztán Nagycsécs és Sajószöged közt az jutott eszembe, hogy ebben a szánalmas magyar futballvalóságban a Diósgyőr számomra régóta nem egyszerűen egy csapat neve, hanem metaforaként érdekes – erre a gondolatra inspirált a táj. Keletet jelent, megtört, ám időről-időre feltámadó önérzetet, a másodosztályú létezés megaláztatását. A mindig elrabolt esélyt, és a remény érthetetlen, ciklikus önmegújulását. A vágyat jelenti, hogy lehessen itt is valamire büszke az, akit a végzete ide vetett, erre a szomorú, durva vidékre, ahol a stadiont kivéve a fű is ritkábban terem. Ha már amúgy sincs semmije, legyen egy csapata legalább. Lehessen tartozni valahová.

Itt jártam, s lett volna a gondolat nyilván még mélyebb is, de Muhinál az utasom azt mondta: hööö. Élt még ezek szerint, egy ideje így le volt esve a feje neki, fel is merült bennem egy kanyar után, hogy megállok, oszt kilököm, ha még egyszer rám esik. Most meg mutogat hevesen, közlésvágy van benne, mint aki meglátta az úti célt. Hikk, csuklott egy rettenetest, lassítsál, testvére, hikk, hikk, hikk, aztat ott meglövöm. Egy mackósra mutatott a bányató előtt, ott állt a többi közt, lila zokni, magas sarok, magozott erősen. Tutira mehetett az emberem, magam biztos ki nem szúrtam volna éppen ezt, hogy úgy mondjam, nem volt indokolt, de hát amúgy is családos ember vagyok.

Ilyen pont a Diósgyőr is, mint ez a köpködő, lepusztult démon, folytatódott a gondolat, miközben a barátom a bokrok felé kart karba öltve elosont vele. Semmiben sem különbözik a többitől, nincs extra, semmi meglepetés, legfeljebb egy kínkeservvel kicsiholt, kiszenvedett élvezet – és annyi ember holtbiztosan mégis rámutat, ő kell neki, senki más. Lám csak, Nyékládházán, ahogy a zászlós, kereplős, tülkölő autókaraván összeáll, s a falvak felajzott népe a konvojjal egyesül, engem is felizgat, alig titkolhatom. Haladunk lépésben rá a nőre, az ablakokban minden kéz kettőt mutat; vár szerelmünk, lazít már, vetkőzik, hívogat, nagy coitus lesz, gruppenszex, orgia, nem vitás.

Szemenszedett szotyolamag, jó meleg, ordított a kedvenc makukásom, mikor kilőtt tankként begördültem, mivel Mályinál az izgalomtól a komplett kipufogó leszakadt. Megjöttek a tévések is, vegyük fel gyorsan, mondom nekik, a részemet, mert kezdéstől nem tudok jótállni sajnálatos módon semmiért. Onnantól, ha tanácsolhatom, roppantul figyeljék a fejleményeket: vérfürdő vagy karnevál, valami lesz itt máma biztosan. Nézem a sok kiéhezett arcot, négy éve van várva ez a nap, amikor a lidércnyomás, adja az Úr, végre megszakad, s kisüt a nap a Vasgyár felett. Egyelőre azonban még az eső szakadt, s úgy három órát kellett várni, hogy újra emberek legyünk. Két gól volt a feltétele, s a hit, hogy a túlerőtől a III. ker. TVE majd megrogyik, a szent akarat előtt széttárt karral meghajol. E hitben forrt ott eggyé a lassan megtelő stadion, feltámadunk, borult rám egy könnyes, ősz hajú arc meghatottan, ismeretlenül, szétkenve taknyát a vállamon. Nem kétséges, szólt az operatőr, Jézusnál az NB I. itt máma egy kicsivel fontosabb, de ez csak neki volt, a pestinek, új tapasztalat. Nem jött hiába legalább.

Ment a petting odakint, a szökdécselő ráhangolás az aktus előtt – a-ki-nem-ug-rál-fra-dis-ta, a-ki-nem-ug-rál-fra-dis-ta –; az öltözőben síri csend, sápadt, de kőkemény arcokat rejtő harci dísz, piros-fehér hajak, s csíkozás a fültől le az orrokig. Tizenegy mindenre elszánt indián, oroszlánt ettek, az tisztán látható. Azokért szállnak harcba ott kint, ők a tét, a bennük utolsó reményként, végső szalmaszálként bízó húszezer, plusz a fejenként egymillió. A Mester megfontolt, nyugodt, nem húzza túl a pillanatot, hibátlan törzsfőnök, a bölcs Csingacsguk maga. Mindent tudtok, ennyi a lényege, s hogy ne legyen mégse a perc túlzottan drámai, Latabárról mond el egy történetet, nem akart felülni a lanovkára, vagy mire, merthogy, úgymond, leszakad. De művész úr, húsz éve nem szakadt le egyszer sem, mondják neki, ja, ha tegnap leszakadt volna, akkor felülnék. Áll körben a törzs, néznek lefelé, nem nagyon érti a tanulságot velem együtt senki, de induláskor összehajolva olyan Diósgyőrt ordítanak, hogy a klubház megremeg.

Aztán a harc, csúszva-mászva, az utolsó vérig, ahogyan kell. Érzem, hogy megköt bennem az izgalom, nem bírom nézni, pásztázom inkább a tévésekkel szektorszám az arcokat, díjnyertes szociofotó lenne mindahány. Menekülünk aztán a petárdák elől, elborít mindent a füst, ledolgozta a hátrányt a csapat. S a valódi extázis aztán, a második gól után – ahogy az élet értelmet kap megint. Valaki mellettem felzokog, s összekulcsolt kézzel az égre néz. A nyakamba ugrik valahonnan fentről egy bugyogós cigánygyerek, meg akar csókolni mindenképp. Fut a stáb, menti a technikát, ez most itt közvetlen életveszély. Van még egy fél óra, nyom nagyon a Kerület, nem lehet kihúzni, nem lehet kibírni, én bemegyek, fel kell neveljek három gyereket. Egy szobor áll az öltöző folyosóján, homloka a falnak döntve – így nézi a jó szertáros gyerekkorom óta a fontosabb meccseket. Beállok mellé, hallgatjuk a morajt, vizsgáljuk szótlanul a repedéseket. Adjon ásványvizet, mondom neki aztán, hogy mégis valami legyen, két nap lesz ez a negyedóra így, betonba öntött rémület. Kint találtam aztán újra valahogy a testemet, a partvonalnál tartott egy hát, a Zsoldos security háta, fújd már le, mocsadék. Egy pillanat még, s aztán az őrület: Miskolc szombaton, 18 óra 19 perckor felszabadult. Minden egybefolyt, összekeveredett. Ki az ott, miért szalad egy Kiserről letépett gatyával, olyan ismerős. Jé, hiszen az én vagyok. Aztán megpróbálják a játékosok a kádba beledobni a szerepéből teljesen kiesett megfigyelőt; ki itt a beszélő, s ki a szereplő, tényleg őrület.

Polgárig azt gondoltam rendületlenül: igen. Egy ilyen nap, az megmarad, az nem elvehető, s átélni egy ilyet, az nagy dolog. Boldoggá lett téve az a sok szerencsétlen, beleértve a krónikást. Hogy jönnek majd a kínos vereségek, de felállt most Kelet, kiegyenesedett, a sok sérelemért megfizetett. Hogy csak le lett itt most verve, ahogy a nép mondta, Budapest – vagy szerényebben szólva Óbuda, de az feltétlenül. És bár e szöveghez, bocsásd meg, Istenem, hálásabb téma lett volna az elbukás, miskolcinak lenni mégsem olyan rossz dolog. Így haladtam irtózatos hanggal, viszonylag ép önbizalommal a lebukó nap felé. De mire eljutottam volna addig, hogy akkor most van remény, elnyelte az autót a böszörményi alkonyat.