Görgényi Ilona – Gula József – Horváth Tibor – Jacsó Judit

Lévay Miklós – Sántha Ferenc – Váradi Erika

MAGYAR BÜNTETŐJOG

ÁLTALÁNOS RÉSZ

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2012

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

Felelős vezető: Körmendi Péter

ISBN 978 963 295 254 3

Termékkód: YOV1308

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.
A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerzők:

Görgényi Ilona

egyetemi tanár

Harmadik rész II. fejezet, Negyedik rész IV. fejezet 1–5. pont

Gula József

egyetemi docens

Negyedik rész IV. fejezet 6–10. pont,V–VI. fejezetek

Horváth Tibor

egyetemi tanár

Első rész, Második rész I–III. fejezetek, Harmadik rész I. fejezet,

III. fejezet 2.1., Negyedik rész I. fejezet, III. fejezet 1.2.

Jacsó Judit

egyetemi docens

Harmadik rész V. fejezet, Negyedik rész II. fejezet és III. fejezet 1.1. és 2.

Lévay Miklós

egyetemi tanár

Negyedik rész X. fejezet

Sántha Ferenc

egyetemi docens

Második rész IV. fejezet, Harmadik rész III. fejezet (kivéve: 2.1.)

VI. fejezet, Negyedik rész XI. fejezet

Váradi Erika

egyetemi docens

Harmadik Rész IV. fejezet, Negyedik rész VII–IX. fejezetek

Szerkesztők:

Horváth Tibor

Lévay Miklós

A kézirat lezárva:

2012. szeptember 30.

© dr. Görgényi Ilona, dr. Gula József, dr. Horváth Tibor, dr. Jacsó Judit, dr. Lévay Miklós,

dr. Sántha Ferenc, dr.Váradi Erika, Budapest, 2012

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2012

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Jelen kötetben a Miskolci Egyetem Állam- és Jogtudományi Karának Büntetőjogi és Kriminológiai Tanszéke közreadja a „Magyar Büntetőjog Általános Rész” c. egyetemi tankönyvének az új Büntető Törvénykönyv, a 2012. évi C. törvény alapján átdolgozott kiadását.

Az Országgyűlés 2012. június 25-ei ülésnapján fogadta el a negyedik magyar Büntető Törvénykönyvet, amely 2013. július 1-jén lép hatályba. A tankönyv kézirata 2012. szeptember 30-án lett lezárva, így a kötet a kihirdetett törvény általános részi szabályainak elemzését tartalmazza.

A joganyag tárgyalása során a tankönyv a korszerű egyetemi oktatás követelményeinek megfelelően követi az Általános Rész szerkezetét, emellett nagy hangsúlyt fektet a magyar és az európai büntetőjog-tudomány kialakulására és eredményeire. Feldolgozza a bírói gyakorlat legjelentősebb döntéseit, elsősorban a Legfelsőbb Bíróság/Kúria elvi döntéseit, jogegységi határozatait, a Büntető Kollégium döntéseit és a közzétett egyéb elvi jelentőségű döntéseket. Hasonlóképpen nagy figyelmet fordít az Alkotmánybíróság határozataira, valamint a kapcsolódó nemzetközi szabályozásra.

A joganyag feldolgozása során a szerzők támaszkodtak a több mint százéves magyar büntetőjogi tankönyvirodalom időtálló eredményeire. Egyaránt merítettek a múlt századforduló klasszikus tankönyveiből, a kortárs irodalomból és saját kutató munkájuk eredményeiből. A felhasznált irodalmat a tankönyv függeléke tartalmazza.

A tankönyvet elsősorban az egyetemi jogi felsőoktatásban részt vevőknek ajánljuk, de emellett okkal bízunk abban, hogy a joggyakorlatban működő, szakterületük anyagával lépést tartani kívánó jogászok is haszonnal forgathatják.

A szerkesztő

Első rész

Büntetőjog és büntetőjog-tudomány

I. fejezet

A büntetőjog

1. A büntetőjog fogalma

A büntetőjog tágabb értelemben azon jogszabályok összessége, amelyek meghatározzák, hogy mely cselekmények képeznek bűncselekményt, melyek a büntetőjogi felelősségrevonás feltételei és melyek a bűncselekmény jogkövetkezményei (szankciói), illetve hogy az elkövetett bűncselekményt milyen állami szervek, milyen eljárás keretében bírálják el, és a törvényesen kiszabott büntetést vagy intézkedést milyen állami szervek hogyan hajtják végre.

A tág értelemben vett büntetőjog a jogszabályok funkcióira tekintettel három jogágazatra tagolódik. Ennek értelmében beszélünk a szűkebb értelemben vett anyagi büntetőjogról, a büntetőeljárási jogról (vagy alaki büntetőjogról), illetve a büntetés-végrehajtási jogról.

Az anyagi büntetőjog (a továbbiakban röviden: büntetőjog) a bűnözés elleni küzdelem alapvető szabályait tartalmazza. Meghatározza, hogy mely cselekmények elkövetése esetén az elkövető milyen büntetéssel vagy intézkedéssel sújtható. Szabályozásának középpontjában a bűncselekmény, az elkövető és a büntetés (jogkövetkezmény) fogalmai állnak. Címzettjei részben az állampolgárok, részben a bűnözés elleni küzdelem állami szervei – a tág értelemben vett büntető igazságszolgáltatás –, illetve azok képviselői.

A büntetőeljárási jog szabályai bűncselekmény megvalósulása esetén meghatározzák a büntetőeljárásra feljogosított állami szervek: a rendőrség, ügyészség, bíróság működését, a büntetőeljárás rendjét és feltételeit, az abban részt vevő állampolgárok és állami szervek jogait és kötelességeit, az eljárás módját és formáját.

A büntetés-végrehajtási jog szabályai meghatározzák a jogerős ítéletben kiszabott büntetés vagy intézkedés végrehajtásának módját, az elítélt és a büntetés-végrehajtási szervek jogait és kötelezettségeit.

A három büntetőjogi ágazat között az összefüggés szoros, specializálódásuk történelmileg és kulturálisan meghatározott. Évszázadokon keresztül a büntetőjog magába foglalta mind a három ágazatot. Egymástól való elkülönülésük hosszú történelmi fejlődés eredménye. A római jogban az anyagi büntetőjogjog elvei és intézményei jelentős részben az eljárás keretében, az eljárás formulái között alakultak ki. A középkori tövénykönyvekben egymás mellett, rendszertelenül éltek az anyagi és eljárásbeli szabályok. A két jogág elvi különválása a 18. század végén indult meg, és csak a polgári társadalmak létrejöttével, a 19. század folyamán rögzült külön törvényekben. A büntetés-végrehajtási jog elkülönülése pedig a 20. század második felében zajlott le, és a folyamat ma sem lezárt.

A büntetés-végrehajtási jog önálló jogágazatisága elismerésének meghatározott társadalmi, politikai és nem utolsósorban etikai okai vannak. Utalunk itt elsősorban az emberi jogok és az emberi méltóság gondolatának térhódítására és arra a felismerésre, miszerint az elítélt nem az igazságszolgáltatás tárgya, hanem hús-vér állampolgár (Kant). Emellett az önállosodás folyamata jelentős mértékben függ a jogi szabályozás mennyiségi növekedésétől és a börtönügyi kérdések társadalmi megítélésétől. A múlt század 70-es éveitől kezdve a büntetés-végrehajtási joganyag bővülése mellett többé-kevésbé hazánkban is elfogadottá vált az általunk régóta vallott álláspont, mely szerint a büntetés-végrehajtási jog – megtartva szoros kapcsolatát az anyajogággal, az anyagi büntetőjoggal – a szabályozott joganyag terjedelmére, funkciójára és társadalmi, etikai jelentőségére tekintettel a büntetőjogi jogterület önálló ágazata.

Ugyanakkor a három jogágazat között igen lényegesek az összefüggések is, elsősorban az, hogy kölcsönösen feltételezik egymást. Az anyagi jog az eljárási jog nélkül nem érvényesülhet. A jogalkalmazó szervek csakis a büntető eljárás keretében állapíthatják meg a bűncselekmény létét és szabhatnak ki büntetést. A büntetés-végrehajtó intézmények pedig csak olyan bűnelkövetőn hajtanak végre ítéletet, akit a bíróság törvényes eljárás keretében elítélt. Emellett léteznek olyan jogintézmények, amelyek szabályozása és jellege egyaránt hozzátartoznak mind az anyagi, mind a büntetőeljárási joghoz. Ilyen pl. a magánindítvány és az elévülés intézménye. Hasonló a helyzet az anyagi büntetőjog és a büntetés-végrehajtási jog viszonylatában is. Így pl. hazánkban a szabadságvesztés-büntetés végrehajtásának alapvető szabályait a Btk., részletes szabályait a büntetés-végrehajtási jog tartalmazza.

A három büntetőjogi jogágazat szétválásához hasonlóan történelmi és kulturális fejlődés eredménye az anyagi büntetőjog szabályanyagának szerkezeti kialakulása is.
A 19. század folyamán jelennek meg az európai kontinensen a büntetőjogszabályok összességét átfogó büntetőtörvénykönyvek – kódexek –, amelyekben a joganyag két fő részre, az általános és a különös részre tagolódik. A különös rész tartalmazza az egyes bűncselekmények fogalmi leírását, törvényi ismérveit és a reájuk vonatkozó büntetéseket. Az általános rész viszont azokat az általános fogalmakat és rendelkezéseket tartalmazza, amelyek valamennyi bűncselekményre vonatkoznak, illetve amelyek a büntetésekkel általános szinten foglalkoznak. A törvénykönyvek a két fő részen belül a joganyagot fejezetekre, címekre és paragrafusokra (§) tagolják.

2. A büntetőjog tárgya és feladata

A büntetőjogi szabályozás tárgya a bűnözés mint társadalmi tömegjelenség. Mai történelmi ismereteink szerint már a legrégibb szervezett emberi közösségekben kialakultak azok a magatartási szabályok, amelyek biztosították a közösség zavartalan együttélését és fejlődését. E magatartási szabályok érvényesülése, általános elfogadottsága a társadalmi együttélés feltétele. A társadalmi együttélés rendjét zavarja az, aki nem e magatartási szabályoknak megfelelően viselkedik. Ezért e magatartási szabályok betartása és betartatása az egész közösség érdeke. Ugyanakkor napjainkig megfigyelt jelenség, hogy egyesek megsértik a társadalmi együttélésnek az adott kultúrában kialakult magatartási szabályait, és ezzel kárt, sérelmet okoznak a közösségnek, illetve a közösség egyes tagjainak. A társadalmi követelményeknek meg nem felelő, vagy azokkal egyenesen szembenálló – aszociális vagy antiszociális – magatartások társadalmi közegben zajlanak le, hatásuk társadalmi következményekkel jár. E jelenségeket nevezzük átfogóan a társadalom által elfogadott magatartástól eltérő (deviáns) társadalmi tömegjelenségnek.

A deviáns jelenségekkel szemben már a legrégebbi emberi közösségekben bizonyos szankciókat alkalmaztak. E közösségi szankciókból alakult ki a későbbiekben a büntetőjog. A társadalmi fejlődés adott fokán, amikor a szervezett emberi közösség védelmét az állam veszi át, jelenik meg a büntetőjogi szabályozás, amely a deviáns jelenségek köréből meghatározott, a közösségnek és tagjainak sérelmet, kárt okozó magatartásokat bűncselekménynek nyilvánít, és elkövetőjüket büntetéssel fenyegeti. Ezzel válik a bűnözés jogilag értékelt társadalmi jelenséggé. A jogi értékelés következtében viszont az egyes deviáns – aszociális vagy antiszociális – magatartásokból társadalmi valóságtartalommal rendelkező egyedi jogi jelenség: bűncselekmény válik.

A bűncselekmény egyedi jogi jellegével szemben a bűnözés az adott területen és időben elkövetett bűncselekmények összessége. Jellegzetességei, törvényszerűségei társadalmi tömegjelenség mivoltából fakadnak (okai, struktúrája, formai sajátosságai stb.). Megszüntetésének, visszaszorításának vagy megelőzésének lehetőségei is ebből a jellegéből következnek.

Nem ismerünk olyan időszakot a társadalmak történetében, amelyekben nem létezett volna bűnözés. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a társadalomellenes magatartások jellege, formái és méretei változatlanok lennének. Ellenkezőleg, a bűnözés a társadalmak életével, mozgásával – fejlődésével és pusztulásával – együtt változó történelmi kategória. Minden korban az adott társadalom jellege, kultúrája, hatalmi-politikai viszonyai határozzák meg, hogy mit tekint bűnözésnek, és vele szemben milyen eszközökkel kíván fellépni.

A bűnözés fent vázolt jellegének felismeréséből fakad az a következtetés, hogy a büntetőjog nem lehet a bűnözés elleni küzdelem egyedüli eszköze. A társadalmi együttélés szabályainak elfogadtatására az egyént elsősorban nem a jog, hanem a szocializációs folyamat kifinomult eszközrendszere és mechanizmusa igyekszik ránevelni. A jog ezt a folyamatot a maga szankciós rendszerével csak részben tudja befolyásolni. Ezért ma már általános a felismerés: egyedül a büntetőjog a bűnözés megszüntetésére képtelen, a legjobb esetben csak a bűnözés ellenőrzésére, korlátozására, bizonyos arányok között tartására alkalmas.

A büntetőjog alapvető feladata a társadalmi együttélés rendjének védelme a társadalomra káros vagy veszélyes cselekményekkel szemben. A társadalom létezésének, zavartalan működésének és fejlődésének elengedhetetlen feltétele a társadalmat alkotó egyes személyek életének és jogainak biztosítása. A jogrend biztosításához a büntetőjog rendelkezik a legszigorúbb és leghatékonyabb állami kényszerítő eszközökkel. A büntetőjog biztosítja a jogrend parancsainak és tilalmainak kikényszeríthetőségét.

A büntetőjog feladatát azáltal teljesíti, hogy a védendő életviszonyokat sértő vagy veszélyeztető magatartásokat büntetés kilátásba helyezésével tilalmazza. Célja a társadalmilag kívánatos és elvárt magatartásszabályok elfogadtatása, végső soron kikényszerítése a büntetőjogi szankciók kilátásba helyezése útján. A büntetőjog tilalmai mögött minden esetben valamely társadalmi normát, az esetek többségében valamely tiltó normát (ne ölj, ne lopj stb.) lehet felismerni. A büntetőjog rendelkezései általában tiltanak valamely magatartást (ölés, lopás stb.) vagy valamely magatartás következményét. Kivételesen a büntetőjog rendelkezése megjelenhet parancsoló norma formájában is, amikor megparancsolja valamely társadalmilag elvárt magatartás tanúsítását (pl. baleset áldozatának megsegítését). Ilyen esetben a büntetőjog a pozitív norma ellen vétő személy mulasztását (segélynyújtási kötelesség elmulasztása) szankcionálja. A tiltó vagy parancsoló módon megfogalmazott büntetőjogi rendelkezések mögött minden esetben meghatározott, társadalmilag elvárt magatartásszabály áll, amelynek megsértését a büntetőjog büntetés kilátásba helyezésével tilalmazza.

A büntetőjogi büntetés azonban sohasem öncélú, a tilalom megszegőjét azért éri büntetés, hogy jövőbeni magatartását az elvárt magatartásszabályok irányítsák. A büntetés kilátásba helyezése a megelőzés gondolatából fakad, mint ahogy egészében a modern büntetőjogi gondolkodástól idegen a büntetésnek megtorlásként, bosszúként való felfogása. A büntetőjogi tilalmaknak és parancsoknak önmagukban is van preventív, azaz a jogsértéseket megelőző szerepe, de ez a hatás főleg a büntetőjog alkalmazásához fűződik. Ugyanakkor érvényesül a büntetőjog természetében rejlő represszió is, az állami kényszer alkalmazása, illetve annak lehetősége. A büntetőjog represszív és preventív funkciója a büntetés kilátásba helyezésével és alkalmazásával egységet alkot. Feladata a társadalom védelme érdekében a bűncselekmények megelőzése, azaz prevenció represszió által.

A büntetőjog funkciójában, szabályozási módjában és céljában alapvetően különbözik más jogágazatoktól. Míg a jogágazatok többségét meghatározott körű társadalmi és életviszonyok rendezése jellemzi, addig a büntetőjog alapvető funkciója e viszonyok védelme. Ugyanakkor a büntetőjog nem csak az egynemű, hanem különböző, heterogén jellegű társadalmi és életviszonyok védelmére törekszik. Védelme kiterjed a társadalomban létező életviszonyok legszélesebb körére, alapvetően olyan társadalmi viszonyoknak nyújt védelmet, amelyeket más jogágak (pl. polgári jog, családi jog stb.) normái szabályoznak. Léteznek azonban olyan életviszonyok is, amelyek nem szerepelnek egyetlenegy jogág szabályozási körében sem, társadalmi jelentőségüknél fogva azonban a büntetőjogi védelmet a jogalkotó rájuk is kiterjeszti. Ha ebben a körben a büntetőjog valamilyen tiltó vagy parancsoló szabályt alkot, így pl. a közlekedési balesetekkel kapcsolatban parancsolja a baleset színhelyén való megállás és a segítségnyújtás felajánlásának kötelezettségét, az addig csak erkölcsi norma hatálya alá tartozó életviszonyt nemcsak védi, oltalmazza, hanem egyben jogilag is szabályozza.

A büntetőjogot a többi jogágtól alapjában az különbözteti meg, hogy szabályai a büntetőjogi büntetés alkalmazásának feltételeiről, módjairól rendelkeznek. Más jogág területén is találkozunk repressziós jellegű intézkedésekkel, amilyen például a pénzbírság az államigazgatási jogban, a fegyelmi büntetések egy része a munkajogban stb. Meghatározott repressziós intézkedések azáltal válnak büntetőjogi büntetéssé, hogy azokat bűncselekmény elkövetése miatt a bíróság meghatározott eljárás keretében jogkövetkezményként szabja ki és meghatározott rendben kerülnek végrehajtásra.

Más jogágazatokkal szemben sajátossága szabályozásának módszeréből: a büntetőjogi büntetéssel való fenyegetés eszközéből fakad. Ennek alapja az a politikai viszony, amely az állampolgár és az állam között fennáll, amelynél fogva folyamodhat az állam meghatározott társadalmi viszonyok védelmében „ultima ratio”-ként a büntetőjogi szabályozás módszeréhez. A büntetőjogi tilalmak és parancsok mögött az állampolgároknak az államhoz fűződő alapvető politikai viszonya húzódik meg, melynél fogva az államhatalom köteles biztosítani egyfelől az Alaptörvényben rögzített állampolgári jogokat és az állampolgárok élet- és vagyonbiztonságát, másfelől pedig az állampolgárnak az a kötelezettsége áll, hogy tartsa meg a társadalmi együttélésnek jogi erőre emelt normáit. A büntetőjog a maga általánosságában ennek az általános politikai viszonynak az alapján jön létre, ennek negatív vetülete az állam részéről a tiltó és az állampolgárok részéről az engedelmeskedésre szorító oldala. Joggal hasonlítható az államjoghoz, s azon belül is az alkotmányjoghoz, szinte annak negatív párdarabja.

A büntetőjog sajátos jellege mutatkozik meg abban, hogy milyen értelemben beszélhetünk a büntetőjogszabály megvalósulásáról.

A jogszabályok általában akkor tekinthetők megvalósultnak, ha címzettjeik tanúsítják a benne körülírt magatartást. Például az adás-vételi szerződés létrejön, ha a felek tanúsítják a polgári jogban meghatározott magatartást. Ilyen esetben az adott jogszabály megvalósulása – az adásvételi szerződés létrejötte – tulajdonképpen a jogalkotó célja, mert az felel meg a jogban kifejezésre jutó társadalmi érdekeknek. Ezzel szemben a büntetőjogban leírt magatartások – a tilalmak vagy parancsok megszegése – nem érdeke a társadalomnak. Éppen ezért a büntetőjog megvalósulásáról sajátos értelemben beszélünk. Megvalósul a büntetőjogszabály formai értelemben, ha valaki tanúsítja a benne leírt magatartást, illetőleg előidézi az ott írt következményt (például X.Y. megöli régi haragosát). Szaknyelven szólva: megvalósította a Btk. 160. §-ában meghatározott emberölés bűncselekményének a tényállását. Tartalmi értelemben viszont a büntetőjogszabály akkor valósul meg, ha a benne meghatározott magatartást követi a szankció megvalósulása is, azaz, ha az arra illetékes állami szervek alkalmazzák a jogszabályban kilátásba helyezett joghátrányt. Büntetőjogszabály megvalósulásáról a kívánatos társadalmi érdekek szempontjából csak az utóbbi esetben beszélhetünk.

3. A büntetőjog helye a jogrendszerben

A magyar jogrendszer része a büntetőjog mint önálló jogágazat. A jogágazatok egymás közötti viszonyát figyelembevéve a közjogok csoportjában helyezkedik el, a legszorosabb kapcsolatban az alkotmányjoggal, érintőlegesen a közigazgatási joggal.

A büntetőjog számára az Alaptörvény rendelkezései alapvető jelentőségűek mind pozitív, mind negatív értelemben. Az Alaptörvény határozza meg azokat az élet- és társadalmi viszonyokat, értékeket és érdekeket, amelyeknek védelme a büntetőjog alapvető feladata. Gondolunk itt elsősorban az Alaptörvényben rögzített emberi jogokra, az alkotmányos állami szervekre és intézményekre, a különböző szabadságjogokra stb. Ebben a körben tehát az Alaptörvény közvetlen hatással van a büntetőjogra. Közvetlen a hatás olyan, az Alaptörvényben található rendelkezés esetében is, mint például a nullum crimen sine lege, nulla poene sine lege elvek megfogalmazása [XXVIII. cikk (4) bekezdés], amely konkrét büntetőjogi tartalommal rendelkezik. Emellett az Alaptörvény közvetve is hat a büntetőjogra azzal, hogy rendelkezéseiből levezethető számos büntetőjogi jogelv.

A büntetőjognak összhangban kell lennie az Alaptörvénnyel, rendelkezései nem lehetnek ellentétesek az Alaptörvényben foglalt értékkel és jogelvekkel.

Az Alaptörvény tehát korlátot jelent a büntetőjog, de a büntetőpolitika számára is. Másfelől viszont tudomásul kell venni, hogy a büntetőjogi tilalmak és szankciók természetükből adódóan szükségszerűen korlátozzák az emberi szabadságjogok érvényesülését. Az Alaptörvényben biztosított emberi szabadságjogok és a büntetőjog védelmi funkciója közötti egyensúly fenntartása a jogalkotó kötelessége, az esetleges ütközések elhárításában, illetve az egyensúly fenntartásában az alkotmánybíróság értelmező tevékenységének meghatározó szerepe van.

A büntetőjog és az Alaptörvény viszonyából és a belőle levonható következtetésekből megfogalmazható az az általános tétel, hogy az államhatalom a demokratikus jogállam viszonyai között a bűnözés elleni küzdelemben nem korlátlan. A büntetőjognak mint az állami büntetőhatalom eszközének korlátait egyrészt saját természetéből fakadó sajátosságai határozzák meg. Elsősorban az, hogy csak emberi magatartást lehet bűncselekménynek nyilvánítani, illetve csak emberi magatartás miatt lehet büntetőjogi büntetést alkalmazni. Emellett két további, jogi jellegű korláttal is kell számolni. A büntetőjog mint az állam büntetőhatalmának megnyilvánulása szorosan alá van vetve a jogállami elveknek és rendelkezéseknek. Az Alkotmánybíróság több határozatában is hangsúlyozta, hogy a büntetőjogi beavatkozás a jogsértő személyek szabadságába és alapvető emberi jogaikba csak abban az esetben indokolt, ha más jogi eszköz nem áll rendelkezésre, azaz a büntetőjog igénybevétele szükséges és arányos a jogsértés súlyával.

A büntetőjogot korlátozzák az állam által vállalt nemzetközi kötelezettségek is. Ebből a szempontból két nemzetközi egyezmény kiemelkedő jelentőségű. Az egyik az ENSZ Közgyűlése által 1966-ban elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya, amelyet hazánk az 1976. évi törvényerejű rendelettel hirdetett ki, valamint az emberi jogok és szabadságok védelméről szóló 1950. évi ún. római szerződés, az Európai Emberi Jogi Egyezmény, amelynek a magyar jogrendbe való beiktatása az 1993. évi XXXI. törvénnyel történt meg. Az egyezményekben foglalt rendelkezések megsértése esetén a sértett személy az állammal szemben jogainak védelmében közvetlenül fordulhat az ENSZ Emberi Jogi Bizottságához, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságához.

A büntetőjog és a közigazgatási jog viszonyának problémái viszonylag új keletűek. A 19. században a kérdés fel sem merült, hiszen az első magyar büntetőtörvénykönyv, az 1878. évi V. törvény a kihágásokat a bűncselekmény legenyhébb fajtájaként kezelte. A helyzet megváltozott, amikor az 1955. évi 17. sz. törvényerejű rendelet a kihágás fogalmát megszüntetve létrehozta a szabálysértés fogalmát, és azt az államigazgatási jog hatáskörébe utalta.

A büntetőjog és a szabálysértési anyagi jog elhatárolási kérdései máig vitatottak. Álláspontunk szerint a szabálysértés és a bűncselekmény között nem minőségi, csupán mennyiségi, fokozatbeli különbség van a cselekmény társadalomra veszélyessége, illetve jogellenessége tekintetében. A szabálysértés és a bűncselekmény a védendő társadalmi életviszony, azaz a jogi tárgy elleni támadás súlya, veszélyessége szempontjából különbözik egymástól. Minthogy eredetileg is a büntetőjog anyagából szakadt ki, a szabálysértés külső megjelenése is azonos, vagy nagyon hasonló a büntetőjog fogalomrendszeréhez és szabályozási módjához.

Az új szabálysértési törvény (2012. évi II. törvény – Szabs.tv.) hatálybalépésével a szabálysértési jog büntetőjogi jellege lett domináns. A szabálysértési anyagi jog területén különösen kimutatható a büntetőjogi kapcsolódás (a társadalomra veszélyesség mint a szabálysértés fogalmi eleme, a nullum crimen sine lege elv érvényesülése, a szubjektív, bűnösségen alapuló felelősség, a szankciórendszer hasonlósága stb.), ugyanakkor azonban a szabálysértési eljárás egyáltalán nem nélkülözi a közigazgatási jogi jellemzőket (bizonyos kivételtől eltekintve szabálysértési ügyben első fokon közigazgatási szerv jár el, az eljárás nem kontradiktorius jellegű, főszabály a meghallgatás nélküli eljárás stb.). Mindebből az következik, hogy a büntetőjog és a szabálysértési joganyag több ponton is érintkezik egymással, amelynek gyakorlati következményeivel a büntetőjog alkalmazása során számolni kell.

4. Büntetőjog és erkölcs

Történelmi kialakulásának áttekintése során láttuk, hogy a büntetőjog az állammá szervezett közösségek együttélését biztosító, kultikus, vallási elemekkel átszőtt magatartási szabályaiból jött létre. Erkölcsi tartalmát a büntetőjog hosszú időn át megőrizte. A ne ölj, vagy a ne lopj tilalma évezredes valláserkölcsi parancsokon alapszik. Ez a szoros összefüggés a büntetőjog és az erkölcs között a polgári társadalmak és jogrendszerek létrejöttével, különösen az állam és az egyház szétválasztásával megváltozott. A 19. században végbement kodifikációs folyamat során Európában nem csupán elméleti, hanem gyakorlati kérdéssé vált annak tisztázása, hogy a büntetőjognak van-e erkölcsi tartalma, van-e erkölcsi funkciója. Kérdésessé vált, hogy a büntetőjogi tilalom megszegőivel szemben kilátásba helyezett szankciónak van-e valamilyen szerepe a bűncselekmény elkövetésétől visszatartó erkölcsi gátlások megerősítésére, a tudatos jogkövető magatartás kialakítására.

A 19. században még általános volt az a felfogás, amely a büntetőjognak abszolút erkölcsi tartalmat tulajdonított. Francia szociológusok szerint a büntetőjogi büntetés feladata a megsértett szabály megerősítése révén a közösség erkölcsi meggyőződésének megszilárdítása (Durkheim). A 20. század jogtudománya már kritikusabbá vált a kérdés megítélésében. Általánossá vált az a nézet, hogy a társadalomban a büntetőjog szociál-etikai funkciót is betölt, de már megkérdőjelezték a büntetőjog és az erkölcs egybeesését. Rámutattak arra, hogy számos büntetőjogszabálynak nincs erkölcsi tartalma. Egy szellemes axióma szerint „a büntetőjog az erkölcs minimuma”. Azaz a büntetőjogi szabályok egy része valóban hordoz erkölcsi tartalmat, de nem minden erkölcsi szabály jelenik meg a büntetőjogban. Az erkölcsi szabályok az emberi magatartások szélesebb körét ölelik fel, mint a büntetőjog és társadalmi funkciói is különbözőek. Az erkölcsi és a büntetőjogi szabályok köre csak részben metszi egymást.

A kérdés gyakorlati jelentősége az, hogy az erkölcsi tartalommal rendelkező büntetőjogi tilalmak és parancsok jobban beépülnek a társadalom tudatába, mint azok, amelyek ilyennel nem rendelkeznek. Mindez kihat a társadalom tagjainak tudatos jogkövetésére, illetve annak hiányára. A különböző időszakokban hazánkban is lefolytatott jogszociológiai vizsgálatok egyöntetűen ezt a tételt erősítik meg. Különösen igaz ez olyan társadalmi helyzetben, amikor nemcsak politikai rendszerváltás történik, hanem a társadalmi és tulajdonviszonyok széles köre is megváltozik. Erkölcsi értékválság következik be, amely kihat a büntetőjogi szabályok erkölcsi megítélésére is. Napjaink tapasztalata, hogy a kialakulóban lévő magyar plurális társadalomban az erkölcsi értékek hogyan relativizálódnak, hogy különböző társadalmi rétegek hogyan viszonyulnak a büntetőjogi rendelkezésekhez. Míg például az élet elleni, az emberi méltóságot sértő, vagy a nemi bűncselekményeket a társadalom többsége etikailag is elvetendőnek tartja, addig ez a legkevésbé sem mondható el például a vám- és adóbűncselekményekről vagy egyes gazdasági bűncselekményekről.

Az irodalomban rámutatnak arra, hogy ebben a „mala in se” és a „mala prohibita” konfliktusa nyilvánul meg. Az előbbi fogalom az emberi együttélés alapvető szabályainak megsértését jelenti, míg a „mala prohibita” azokat a magatartásokat, amelyeket a hatalmon lévők saját érdekeik védelmében tilalmaznak és szankcionálnak. Hazánkban a rendszerváltás után felerősödtek azok a tendenciák, amelyek a „mala prohibita” jellegű szabályozást helyezték előtérbe (Korinek László).

Végső soron azt állapíthatjuk meg, hogy az etikai magatartási szabályok, feltéve, ha beépülnek a büntetőjogi szabályokba, hatékonyabbá teszik a büntetőjog alkalmazását és erősítik a társadalom tudatos jogkövető magatartását. Ez pedig visszahat nemcsak az erkölcsi tudat, hanem a jogrend megerősítésére is.

II. fejezet

A büntetőjog-tudomány

A büntetőjog-tudomány fogalmát megkülönböztetjük az előzőekben megismert büntetőjog fogalmától. Amíg a büntetőjog meghatározott emberi magatartásokat büntetés kilátásba helyezésével tilalmazó jogszabályok összessége, addig a büntetőjog-tudomány a büntetőjogra, annak alkalmazására vonatkozó ismeretek, nézetek, elméleti tételek, fogalmi meghatározások rendszere. Vizsgálódásának tárgya a büntetőjog, illetve annak létrejötte és alkalmazása.

A büntetőjog-tudomány és a büntetőjog között szoros összefüggés és kölcsönhatás áll fenn. A büntetőjog hatása a büntetőjog-tudományra mindenekelőtt abban fejeződik ki, hogy meghatározza tárgyát, és ezzel megszabja a tudományos gondolkodás kereteit és irányát. Másrészt viszont a tudomány fogalmi elemzése, a büntetőjogi fogalmak elméleti rendszerezése, a büntetőjog eredetének, társadalmi-történeti fejlődési irányának feltárása fejleszti és alakítja a büntetőjogi gondolkodást, kihat a büntetőjogalkotásra és alkalmazásra egyaránt.

Lényegesek a büntetőjog és a büntetőjog-tudomány közötti különbségek is. A büntetőjog fogalmai normatív jellegűek, azaz kötelező erejű, az emberi magatartást meghatározó – tiltó vagy parancsoló – állami szankcióval fenyegető szabályok, míg a büntetőjog-tudomány fogalmai, elméleti tételei megállapító, leíró jellegűek, nem közvetlenül az emberi magatartásra, hanem az emberi gondolkodásra, a megismerés folyamatára, az ismeretek fejlődésére hatnak. A második fő különbség pedig abban áll, hogy megjelenésük és fejlődésük időben és térben jelentősen elkülönül egymástól. Míg a büntetőjog megjelenik már a legelső primitív államalakulatokban, addig a büntetőjog-tudomány kialakulása fejlett társadalmi-gazdasági és kulturális viszonyokat, illetve az elvont gondolkodás fejlettségét tételezi fel.

1. Az európai büntetőjogi gondolkodás kezdetei

Az európai civilizáció fejlődése során a büntetőjogi gondolkodás első jelei az ókori görög filozófiában tűnnek fel. Ebben a korban büntetőjogról és büntetőjog-tudományról a szó mai értelmében még nem beszélhetünk. A jog maga erősen átszövődött erkölcsi és vallási normákkal. Ugyanakkor a görög városállamokban fejlett állami élet és igazságszolgáltatási rendszer működött. Ez magyarázza azt, hogy a görög filozófusok (Püthagorász, Protagorász, Platón, Arisztotelész) a büntetést mint a városállamok mindennapi életével kapcsolatos jelenséget filozófiai tanításukban az állammal, a politikával, illetve az etikával kapcsolatban tárgyalják. Így jön létre a büntetési elméleteknek az a két fő iránya, amely mindmáig meghatározza az európai büntetőjogi gondolkodást: a bűncselekmények megelőzésének racionális elve és az igazságos megtorláson alapuló tettarányos büntetés elve.

A görög filozófusok nézeteihez kapcsolódnak az igazságszolgáltatásról és a büntetésről a római jogtudósok, majd később a kánonjogászok és teológusok nézetei, amelyek összességükben mind hozzájárulnak a büntetőjog-tudomány kialakulásához.

A büntetőjog-tudomány kialakulásának kezdeteit az itáliai, majd a később alapított nyugat-európai egyetemeken (Bologna, Párizs, Oxford) találhatjuk meg. Az egyetemeken előbb a római jogi örökséget jegyzetelik és magyarázatokkal látják el, majd később megindul a szokásjogi, a római jogi és a kánonjogi szabályok rendszerezése, feldolgozása és oktatása. A büntetőjogi ismeretek feldolgozása azonban, eltekintve a szorványos jegyzetektől és némi természetjogból vett gondolattól, messze elmarad a magánjog tudományos művelésétől. A középkor folyamán a büntetőjog irodalma nagyjából a szokásjog és a helyi írott jog többé-kevésbé rendszerezett ismertetésére korlátozódik. A polgári átalakulást megelőző eszmeáramlatok, a reneszánsz, a reformáció és még inkább a felvilágosodás hatására erősödik egyrészt a büntetőjog humanizálásának igénye, másrészt pedig a büntetőjog kritikai, rendszerező, elméleti megismerésének szükségessége.

Az új polgári büntetőjogi felfogás a feudális társadalmi viszonyok elleni általános tiltakozás talaján alakult ki. Elemei, különösen az állampolgárt a hatalom önkényével szemben védő garanciális elvei, megjelennek a 18. század végi Európa polgárosuló országainak filozófiai, jogi irodalmában, sőt egyes jogalkotásaiban is, illetve az éppen akkor függetlenné váló észak-amerikai államok alkotmánytörvényeiben. Így például a nullum crimen sine lege követelménye egy időben bukkan fel egyrészt az amerikai Virginia, Maryland 1776. évi alkotmányaiban (az „ex post facto-law” tilalma), másrészt Európában a Habsburg Birodalomban, nevezetesen II. Józsefnek az 1787. évi törvénykönyvében, a Josephinában. Az új büntetőjog kialakulása azonban nem ezekben az országokban, hanem Franciaországban ment végbe a legkövetkezetesebben.

Ebben a folyamatban kimagasló szerepet játszottak azok a filozófusok, gondolkodók, akik munkáikban egyrészt rámutattak a feudális igazságszolgáltatási rendszer önkényére és embertelenségére, másrészt pedig kidolgozták az új liberális polgári rend büntetőjogi elveit és főbb intézményeit. Locke angol filozófus a kormányzásról írt értékezésében hangsúlyozta a hatalom megosztásának elvét, és ennek során a bírói hatalom elválasztását a végrehajtó hatalomból. Montesquieu megfogalmazta a nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege elvét. Voltaire, Rousseau, Holbach, Helvetius, Brissot, Marat egyaránt, habár különböző társadalmi erőket képviselve és az egyenlőség gondolatának eltérő felfogása alapján, a feudalizmus elleni küzdelem egyik központi kérdésének tekintette az új büntetőjog megteremtését.

A polgárság büntetőjogi nézeteit a legsikerültebben foglalta össze Cesare Beccaria 1764-ben „Dei delitti e delle pene” címen megjelent munkájában. Beccaria a racionalista filozófiára és természetjogra támaszkodva nemcsak a feudalista büntetőjog rendszeres kritikáját adja, hanem elméletileg meg is alapozza az új büntetőjogi felfogást. A társadalmi szerződés rousseau-i gondolatából vezeti le, hogy csak a közjó érdekében és csak törvény állapíthat meg büntetést. Ennek célja: a tettest újabb bűncselekmény elkövetésében megakadályozni, másokat pedig bűncselekményektől visszatartani. Jobb a bűncselekményt megelőzni, mint büntetni. Fellép a kínvallatás és a halálbüntetés ellen, a büntetés arányossága mellett annak határozott mértékét és személyes voltát hirdeti.

A jogegyenlőségre és az igazságosságra alapozott felfogás lényege: a büntető törvény legyen világos, közérthető, nyilvánosan kihirdetett; a büntető törvény előtt minden állampolgár egyenlő; a gondolat nem, csupán a külvilágban megnyilvánuló emberi cselekmény legyen büntethető; csak azt a cselekményt lehet büntetni, melyet elkövetése előtt a törvény büntetendőnek nyilvánított (nullum crimen sine lege elve); a bűncselekmény csak olyan büntetéssel büntethető, melyet a törvény annak elkövetése előtt az adott bűncselekményre megállapított (nulla poena sine lege, nulla poena sine crimine elve); a büntetés legyen célszerű, igazságos és arányos; a büntetési rendszerből ki kell iktatni az ún. minősített (kínzó jellegű) halálbüntetéseket, a testcsonkító büntetéseket, s a halálbüntetés alkalmazását szűk térre kell korlátozni; a bíróságnak nincs joga a törvényt értelmezni; a közkegyelem és az egyéni államfői kegyelem jogát el kell törölni.

Beccaria és a francia enciklopédisták eszméi rövid idő alatt visszhangra találnak egész Európában. Filangieri Olaszországban Mommel, Michaelis, Quistorp Németországban, Sonnenfels Ausztriában, Bentham és Howard Angliában hirdetik a humanista büntetőjog eszméit. Nagy Frigyes 1756-ban Poroszországban eltörli a tortúrát, II. Lipót 1786-ban Toscanában, II. József 1787-ben Ausztriában és Magyarországon a halálbüntetést. A feudális büntetőjogot végső soron azonban csak a francia forradalom söpri el.

A forradalom ideológiai előkészítőinek büntetőjogi elképzelései a forradalom győzelmével előbb az emberi és állampolgári jogok 1789. évi deklarációjában, majd pedig a büntető törvényhozásban öltöttek testet. Az 1791-es francia Code Pénal jogilag is rögzíti a nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege és a nulla poena sine crimine elvét, eltörli a törvény előtti rendi kiváltságokat és az ún. vallási bűncselekményeket, megszünteti a testi és megbélyegző büntetéseket, a halálbüntetést négy esetre szorítja, és a büntetési rendszer alapjává a határozott tartamú szabadságvesztést teszi. A törvénykönyv irreális, célszerűtlen rendelkezéseit, mint például a törvény bírói értelmezésének tilalmát és az abszolút határozott büntetési tételek rendszerét, Napóleon 1810. évi Code Pénal-ja módosította.

A nagy polgári átalakulás korában, számos előzmény után, végül is a felvilágosodás irodalmában összegezett, a racionalista természetjog elvére támaszkodó ideológia alapján válik a büntetőjog-tudomány mindinkább fogalomképző, a jogi intézményeket rendszerező és fejlesztő, a gyakorlathoz kapcsolódó tudománnyá. A végső lökést ehhez a 19. század európai törvényhozása adta. A francia 1791. évi, illetve a napóleoni 1810. évi büntető kódex után létrejött európai törvénykönyvek teremtették meg a büntetőjog-tudomány kutatásának tárgyát: az adott állam területén hatályos egységes büntetőjogot.

Az 1810. évi francia Code Penal a 19. századi európai törvénykönyvek modelljéül szolgált. Az új társadalmi rend kialakulásának hatására Közép-Európában a század közepén, Európa más régióiban a század második felében sorra jönnek létre a klasszikus büntetőjogi megalapozású büntető törvénykönyvek. Így például a német jogterületen 1813-ban a bajor, 1845-ben a bádeni, 1851-ben a porosz, végül pedig 1871-ben az egységes német birodalmi büntető törvénykönyvek váltják fel az elavult feudális büntetőjogi rendszereket. Dél-, Észak- és Kelet-Európa országaiban ez a folyamat elhúzódik. Amíg Olaszországban 1819-ben Nápolyban, 1820-ban Pármában, 1853-ban Toscanában jelennek meg új büntető törvénykönyvek, addig a skandináv államokban a 60-as években (Svédországban 1864-ben, Dániában 1866-ban), Romániában 1874-ben, Magyarországon 1878-ban, Oroszországban pedig csak 1903-ban adják ki a modern, a polgári felvilágosodás elveit tükröző büntető kódexeket.

2. A büntetőjog-tudomány jellege és módszertana

A büntetőjog-tudomány szemlélete, tudományos érdeklődése és nem utolsósorban módszertana az utóbbi két évszázadban jelentősen átalakult. Míg korábban normatív szemlélet jellemezte, a mai felfogás szerint a büntetőjog-tudomány a büntetőjog központi fogalmait, a bűncselekményt, az elkövetőt és a büntetést nemcsak normatív jellegében, hanem társadalmi-történeti kontexusában szemléli. Érdeklődésének középpontjában egyrészt a bűncselekmény, a bűnelkövető ember és a büntetés, másrészt pedig a bűnözésnek mint társadalmi jelenségnek és az ellene folytatott küzdelemnek a sajátos jogi eszközei állnak. A tudomány tárgya tehát kettős síkon helyezkedik el. Egyrészt a büntetőjog normatív síkján, másrészt a büntetőjogot létrehozó jelenség, a bűnözés síkján. Az utóbbi azonban csak annyiban, amennyiben az jogilag értékelhető és befolyásolható.

A büntetőjog-tudomány figyelemmel van egyrészt a jogot alakító társadalmi-kulturális tényezőkre, másrészt a büntetőjog társadalmi hatásaira. Vizsgálja és tanulmányozza a hatályos büntetőjogot, az ezen alapuló jogalkalmazást, a hatályos joganyag történelmi előzményeit és elemzi a büntetőjog továbbfejlődésének lehetőségeit. A tudomány művelésében eszközt lát arra, hogy a büntetőjog szabály- és intézményrendszerét a bűnözés elleni küzdelem céljaira hatásosabbá tegye.

A büntetőjog-tudomány jellegében, más társadalmi tudományokhoz hasonlóan, sajátosan fonódnak össze a tisztán elméleti, illetve az alkalmazott tudományi jelleg elemei. Tudományos feladatát ugyanis meghatározott célból végzi. Célja, hogy a bűnözés elleni küzdelem elméleti alapjainak és gyakorlati következtetéseinek kidolgozásával megfelelő visszahatást gyakoroljon a társadalomra.

A büntetőjog-tudomány tudományos feladatainak teljesítése során tárgyát meghatározott módszerrel vizsgálja. Ebben a körben sajátos szerepük van a dogmatikai, a történeti, a jogösszehasonlító és a szociológiai módszereknek.

A büntetőjog-tudomány művelésének alapvető módszere a logikai jellegű dogmatika, amelyet sokan az irodalomban azonosítanak magával a büntetőjog-tudománnyal. A dogmatika alapvető feladata a tételes büntetőjog elemzése, rendszerezése, logikai összefüggéseinek kimunkálása. Tárgyának megismerésében alapvető szerepet játszik a logikai módszer, amelynek célja a jogi fogalmak jelentéstartalmának feltárása, a hatályos joganyag fogalmi megragadása, a jogi fogalmak közötti viszony meghatározása és végső fokon a büntetőjogi fogalmak rendszerének kiépítése. A dogmatika felméri, rendszerezi a hatályos jog anyagát, hozzájárul a jogalkalmazás egységének biztosításához és a büntető törvényhozás továbbfejlődéséhez. Logikai zártsága azonban nem jelenti az elszakadást a reális világtól, még kevésbé a jogi fogalmaknak önmagukban való szemléletét. A reális, a kriminálpolitikai célkitűzéseket figyelembe vevő dogmatika támaszkodik egyrészt az emberrel és a társadalommal foglalkozó tudományok eredményeire, másrészt pedig a büntetőjog társadalmi funkciójára. A dogmatika eredményei olyan tartalmas absztrakciók, amelyek a tételes jogból kiindulva, de egyben azon felül is emelkedve, a jogintézmények kiépítésében támpontul szolgálnak a jogalkotónak.

Minthogy a dogmatika az írott joghoz, a dogmához kötött, kifejlődésének alapja az írott büntetőjog. Nem véletlen tehát, hogy a büntetőjogi dogmatika a 19. századi első nagy kodifikációs hulláma folyamán alakult ki, és fejlődése szorosan összefügg a büntetőjogi joganyag változásaival.

A történeti módszer a hatályos joganyag időbeli előzményeit, a büntetőjog, illetve a büntetőjog-tudomány történeti fejlődését, az egyes büntetőjogi intézmények és eszmék történeti alakulását tárja fel. A történetiség itt társadalmiságot is jelent, az adott jogszabályt, intézményt vagy eszmét meghatározott társadalmi-történeti kontextusában közelíti meg, annak részben társadalmi-történeti meghatározottságát, részben pedig társadalmi hatását vizsgálja.

A jogösszehasonlító módszer arra ad választ, hogy adott társadalmi problémát a különböző büntető jogrendszerek milyen módon közelítenek meg, hogyan szabályoznak. Ennek során egyaránt helye van mind a különböző, mind az azonos társadalmi-politikai rendszerek büntetőjogi intézményeit illető összehasonlításnak. Nem csupán az azonos jellegű jogintézmények összehasonlításáról van szó, hanem, és gyakorlati jelentősége elsősorban ebben áll, az adott jogintézmény azonos és eltérő vonásainak, az eltérő szabályozás okainak és hatásának feltárásáról. Más államok jogának, joggyakorlatának megismerése a jobb szabályozási módok alkalmazására, a büntető törvényhozás továbbfejlesztésére ösztönöz, ennek következtében a jogalkotás nélkülözhetetlen eszköze.

A szociológiai módszer a társadalmi fejlődésnek, illetve a társadalmi fejlődés egy meghatározott szakaszában végbemenő társadalmi folyamatoknak a büntetőjogra gyakorolt hatását elemzi. Másrészt azt vizsgálja, hogy a büntetőjog egésze vagy egy meghatározott intézménye hogyan hat a társadalmi életre. Mindkét vetületben az elméleti megismerésen felül elsődlegesen a büntetőpolitika kialakításához és ezen keresztül a jogalkotáshoz járul hozzá.

3. Irányzatok a büntetőjog-tudományban

A 19. század a jogtudományok felvirágzásának kora Európában. A francia forradalom után, az egész kontinensen megújuló írott büntetőjogi kódexekre támaszkodva válik a büntetőjog-tudomány igazi jogtudománnyá. Kialakul és megerősödik szemléletmódja és módszere. A természet- és társadalomtudományok fellendülése, a tudományos gondolkodás és szemlélet differenciálódása jelentősen hat a kor büntetőjogi gondolkodására is. Nyugat-Európában rövidesen megjelennek a különböző büntetőjogi iskolák vagy irányzatok.

A büntetőjog-tudomány különböző tudományos irányzatainak kialakulását és fejlődését végső soron a bűnözés elleni küzdelem társadalmi igényei, az emberről és a társadalomról kialakított tudományos ismeretanyag és nem utolsósorban a kor társadalomszemléletét jellemző egyéb tényezők (politika, erkölcs, kultúra, jogi hagyományok stb.) befolyásolják. A különböző, egymással szemben álló elméleti rendszerek, az ún. iskolák vagy irányzatok, két, szorosan összefüggő alapkérdésre keresik a választ: miben áll a bűncselekmény, illetőleg a bűnözés lényege, és ehhez képest melyek a bűnözés elleni küzdelem célkitűzései és eszközei.

3.1. Tett-büntetőjogi irányzat: a klasszikus büntetőjogi iskola

Az ún. klasszikus büntetőjogi iskola a kibontakozó, fejlődő polgári – kapitalista vagy tőkés – társadalom büntetőjog-tudománya, amely a liberális elveknek megfelelő büntetőjogi rendszer kiépítését és tudományos megalapozását szolgálja. A bűncselekményt és a büntetést társadalmi tartalmától elvonatkoztatva mint jogi jelenséget vizsgálja, a büntetőjog-tudomány feladatául a tételes jog értelmezését, elveinek és intézményeinek logikailag zárt rendszerbe foglalását tekinti. Innen az iskola másik elnevezése: dogmatikus irányzat. Kiindulópontja tett-büntetőjogi, amely tudatos visszahatás a feudális büntetőjog szubjektivizmusára.

A klasszikus büntetőjogi iskola vezérgondolatai:

Bűncselekmény az a külvilágban lejátszódó akaratlagos emberi magatartás, melyet a törvény annak elkövetése előtt büntetés kilátásba helyezésével tilalmazott (nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege). Az elv és annak törvénybe foglalása biztosíték a feudális önkénnyel és jogbizonytalansággal szemben. Formális mivolta azonban gátolja a büntetőjog társadalmi funkcióinak felismerését, illetve azt, hogy a jogalkotó mire tekintettel nyilvánítja az adott cselekményt bűncselekménnyé.

A bűncselekmény lényege a jogban és a törvényben megnyilvánuló általános akarat megsértése annak folytán, hogy az elkövető szabad akaratából tudatosan választja az etikailag és jogilag elvetendőt: a bűncselekmény elkövetését. Az egyén felelősségét akaratszabadságán alapuló individuáletikai felelőssége határozza meg. Az irányzat filozófiai alapja az indeterminizmus. Szemlélete múltba néző: a felelősség alapja a múltban elkövetett tett.

Az irányzat büntetéselméletét a megtorlás gondolata hatja át. A büntetés az elkövetett bűncselekmény igazságos megtorlása, amely nem szükségképpen a kegyetlen, súlyos büntetést jelenti, hanem azt, hogy a büntetés mint a „rossz”-nak a jutalma, akkor igazságos, ha a „rosszat” „rosszal” viszonozza, mert így kívánja az igazság eszméje, az erkölcsi kategorikus imperativusz (Kant), a megsértett jogrend helyreállítása (a jogépségi büntetés elmélete) stb.

Az igazságos megtorlás elvéből következően a büntetésnek a bűncselekmény súlyával és az elkövető bűnösségével kell arányban állnia. Ez a tettarányos vagy proporcionális büntetés elve.

Ahogyan a tudományos kritika már a 19. század végén rámutatott, a klasszikus büntetőjogi iskola alapvető hibája merev jogközpontú normatív szemlélete. Szemlélete nem terjed ki az elkövető és a társadalom reális létére, nem a bűncselekmény tettesét, hanem a törvényben elvontan meghatározott bűncselekményt vizsgálja, a büntetést nem az elkövető személyére tekintettel, hanem kizárólag a jogilag meghatározott tettre tekintettel alkalmazza. Jellegénél fogva az iskola alkalmatlan arra, hogy a bűnözés társadalmi problémáira megfelelő választ adjon.

A klasszikus büntetőjogi irányzat elvein, tudományos megalapozásán alakult ki Nyugat-Európa büntetőjogrendszere a 19. században. A későbbi, sok tekintetben ellentétes szellemi irányzatok ellenére vezéreszméi ma is jellemzik a büntetőjog-tudományt.

3.2. Tettes-büntetőjogi (vagy kriminológiai) irányzatok: az antropológiai
és a szociológiai iskola

Nyugat-Európában a 19. század utolsó harmadában a klasszikus büntetőjogi irányzat tudományos felfogása már nem elégítette ki a bűnözés elleni küzdelemhez fűződő társadalmi igényeket. A növekvő bűnözés és ezen belül a visszaeső, hivatásszerű bűnözők növekvő súlya, valamint a fiatalkori bűnözés rohamosan növekvő méretei olyan kérdéseket vetettek fel, melyeket a klasszikus elmélet, éppen jogközpontúságánál fogva, nem tudott megválaszolni. A büntetőjog-tudománynak módszertani fordulatot kellett végrehajtania, amelyhez a filozófiai alapokat a pozitivista filozófia szolgáltatta.

A század végén kialakuló büntetőjogi reformmozgalmak, szakítva a dogmák zárt világával és az absztrakt „tett” szemléletével, a tudományos vizsgálódás súlypontját az elkövető személyére helyezték. Felfogásuk szerint a tettnek, az emberi cselekménynek csak annyiban van önálló jelentősége, amennyiben kifejezi elkövetőjének a benne örökletesen meglevő bűnözési hajlamból vagy/és a környezeti hatásból eredő személyi veszélyességét. Innen közös jellemzőjük: tettes-büntetőjogi irányzat. Valamennyi irányzatra jellemző a szabad akarat tagadása és a determinizmus mechanikus, vulgáris felfogása. Az új irányzatok művelői – orvosok, szociológusok, a kialakulóban lévő kriminológia kutatói – főként az embertan és társadalomtudományok módszereinek és eredményeinek felhasználásával kívánták a büntetőjog-tudományt új alapokra helyezni. Ennek eredményeként alakult ki az antropológiai és a szociológiai iskola.

Az antropológiai iskola Cesare Lombroso olasz orvos nevéhez fűződik, bár első csírái jóval korábbra nyúlnak vissza. Lombroso tételeit, a „L’uomo delinquente” címmel megjelent művében (Milano, 1872–1876) fejtette ki. Eszerint a büntetőjogot a tettessel mint emberrel szoros kapcsolatban kell tárgyalni; a bűnözés elleni küzdelem érdekében a bűnözés okát, a bűnös embert kell vizsgálni. Elméletének lényege: a bűnözési hajlam mint a primitív lény atavisztikus vonása, az emberrel vele született, és a bűnöző típus külső jegyek alapján felismerhető. A bűnöző az emberi nemnek elfajzott változata, a bűnözés öröklődik a kriminális adottságok alapján. Később tételeit több ízben is módosította, így például, hogy a bűnözés oka a degenerációban keresendő, majd pedig, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn az epilepszia és a bűnözési hajlam között. Mindvégig azonban kitartott ama nézete mellett, hogy a bűnözők kb. egyharmada sajátos típusnak: a testileg és lelkileg különleges tulajdonságokkal rendelkező „született bűntettes” típusának tekinthető (Lombroso-típus).

Lombroso megállapításait már a korabeli tudomány elvetette, egzakt módon azokat szerzőjük soha nem igazolta, azonban azzal, hogy kutatásainak középpontjába a bűnöző embert állította, a kriminológia egyik irányzatának megalapozójává vált, s ugyanakkor jelentősen befolyásolta a büntetőjogi gondolkodást is. A bűnözés lényegéről vallott felfogásának – annak, hogy biológiai okok determinálják a bűnöző ember magatartását – gyakorlati következményei a büntetőjogi felelősség alapkérdéseit érintik. Az irányzat hívei – az ún. olasz pozitivista iskola: Enrico Ferri, Rafaele Garofalo stb. – elvetették az indeterminista individuáletika talaján álló felelősségi és büntetési rendszert, és ehelyett a „veszélyes állapot” koncepciójára alapozott biztonsági intézkedések rendszerét szorgalmazták. A bűnözők ártalmatlanná tételéhez egyesek megengedhetőnek tartották a halálbüntetést is.

A szociológiai iskola az ember vizsgálatával szemben a bűncselekmény társadalmi okaira, illetve a bűnöző személy társadalmi környezetére helyezte a fő súlyt, vizsgálat alá véve az ún. bűnözési tényezőket (faji, nemzeti, vallási hovatartozás, évszaki és ég-hajlati viszonyok, gazdasági helyzet, munkanélküliség, a kenyérárak alakulása stb.). Az irányzat híveinek (A. Quételet, A. Lacassagne, G. Tarde, E. Durkheim stb.) végkövetkeztetései ugyanazok, mint az antropológiai irányzaté, de előnyösebb és tudományosabb elméleti megalapozással. Eszerint a bűnözés a környezeti hatások által abszolút mértékben determinált magatartás, amellyel szemben a társadalomnak meg kell védenie önmagát. A bűnöző individuáletikai alapokon felelőssé nem tehető. Minthogy veszélyes állapot hordozója, vele szemben nem büntetés, hanem biztonsági intézkedés alkalmazása az indokolt. A társadalomra veszélyes embert olyan helyzetbe kell hozni, hogy ártani ne tudjon, mégpedig mindaddig, amíg ez szükséges. Ezeket a tételeket különösen a bűnözés új jelenségeinek (visszaeső bűnözők szervezett alvilága a nagyvárosokban, a koldusok, csavargók, prostituáltak prekriminális tömegei stb.) vizsgálatára alapozták, büntetőpolitikai javaslataik e problémák megoldását célozták. Minthogy pedig például a visszaesés megszüntetése érdekében a bűnöző elemek, degeneráltak, csavargók stb. fizikai megsemmisítését erkölcsi megfontolásokból nem vállalták, az egyetlen lehetséges megoldásnak a biztonsági intézkedések és a határozatlan tartamú büntetések rendszerét ajánlották.

A reformirányzatok hívei által felállított tétel, amely szerint nem a cselekményt, hanem a tettest kell büntetni, hosszú időre két táborra osztotta a büntetőjog-tudományt. A vita valójában a körül folyt, hogy az egyént cselekményéért, bűnösségének és a cselekmény tárgyi súlyának arányában kell-e büntetni, vagy pedig a cselekmény csupán indokul szolgál arra, hogy az egyén ún. személyi veszélyessége alapján alkalmazzanak vele szemben biztonsági intézkedést. Tett- vagy tettes-büntetőjog: bűnösség miatt felelősség vagy veszélyes állapot miatti társadalmi védekezés – ez a kérdés lényege.

A tettes-büntetőjogi iskolák felfogása szerint, miután a bűnözés lényege a biológiailag vagy a társadalmi környezet által abszolút determinált magatartás, a „veszélyes állapot”, „személyi társadalomra veszélyesség” fennállása esetén nem megtorló jellegű és tett-arányos büntetésnek, hanem csakis a veszélyes állapothoz igazodó biztonsági intézkedéseknek lehet helye. A biztonsági intézkedések közös jellemzője pedig, hogy megszűnnek a büntetőjognak a büntetések határozottságában, illetve megelőző intézkedés esetén a nulla poena sine crimine elvén kifejezésre jutó garanciái és ezzel megnyílik az elítéltekkel szembeni önkény lehetősége. Ez a veszély különösen fennáll, ha a biztonsági intézkedések végrehajtása közigazgatási útra terelődik, s így megszűnik a bírói ellenőrzés lehetősége. A tettes-büntetőjogi irányzatok szélsőséges képviselői, a dolgok logikájának megfelelően, biztonsági intézkedések alkalmazását bűncselekmény hiánya esetén is lehetségesnek tartották olyan személyekkel szemben, akiket életvitelükre, életmódjukra, elmeállapotukra tekintettel „veszélyes állapotúaknak” tartottak. Így például az antropológiai irányzat egyes hívei azt javasolták, hogy orvosokból és jogászokból az egész lakosság ellenőrzésére és a „veszélyes állapotnak” kiszűrésére bizottságot kell felállítani, amelynek döntése alapján kell a javíthatatlant ártalmatlanná tenni, vagy legalábbis az egészséges társadalomtól elkülöníteni.

3.3. A közvetítő iskola

A büntetőjogi irányzatok harca végül is kompromisszumhoz vezetett: a 20. század első harmadában az európai államok olyan büntetőpolitikát alakítottak ki, amely hangsúlyozta ugyan a büntetőjogi garanciák fenntartását, de ugyanakkor teret nyitott a veszélyes állapotra alapozott biztonsági intézkedések rendszerének is. Az átmenetet ehhez az ún. közvetítő vagy más néven harmadik iskola elmélete biztosította.

Franz von Liszt egyetemi tanár és társai nevéhez fűződik a 19. század végén az olasz és francia iskola ellentétes nézetei között egyfajta szintézis létrehozása. Liszt szerint a bűncselekmény a tettes személyiségének és az őt körülvevő világnak sajátos terméke. „… minden egyes büntetendő cselekmény a tényezők két csoportjának együttműködéséből keletkezik, egyrészt a bűntettes egyéni tulajdonságaiból, másrészt az őt körülvevő viszonyaiból.” Nézeteik elterjedésében nagy szerepe volt a F. Liszt, G. Hamel és A. Prins által alapított Nemzetközi Büntetőjogi Egyesületnek.

Meg kell jegyezni, hogy a Csemegi Károly fémjelezte korszak után a magyar büntetőjog-tudomány művelőinek többsége a közvetítő iskola irányzatát követte, és az irányzat hatása a 19. század első felének jogalkotását is befolyásolta (lásd például a dologház intézményét).

A közvetítő iskola a klasszikus és a tettes-büntetőjogi irányzatok összeegyeztetésére törekedett. Felfogásában a felelősség szociáletikai, a bűncselekmény nem egyszerűen büntetőjogilag tilalmazott, hanem társadalomellenes magatartás. A tettes antiszociális személyiség; a cselekmény a tettes antiszocialitásának hordozója. Az irányzat nem adja fel a nullum crimen sine lege elvét és az arányos büntetés elvét, de az utóbbit a szokásos bűnözőkkel, csavargókkal, valamint elmebetegekkel szemben a biztonsági intézkedések rendszerével egészíti ki.

A szociológiai és részben a közvetítő irányzat nézetei alapján az európai államok büntetőjogrendszere jelentősen átalakult, anélkül, hogy teljesen szakított volna a büntetőjog klasszikus intézményeivel. Többé-kevésbé a szociológiai irányzat nézeteinek hatása alatt jött létre az 1902. évi olasz, az 1937. évi svájci törvény és számos dél-amerikai köztársaság büntető törvénykönyve a 30-as években. Több nyugat-európai államban szigorú biztonsági intézkedéseket vezettek be a szokásos bűnözőkkel, az elmebeteg bűnözőkkel, a nemi bűncselekmények elkövetőivel szemben. Szovjet-Oroszország 1927-es büntető törvénykönyvére is a szociológiai irányzat nyomta rá bélyegét. Végletes formában valósították meg az antropológiai és a szociológiai iskolák egyes javaslatait a fasiszta államok, ahol a „biztonsági intézkedések” nemcsak a bűnözés elleni küzdelem, hanem a politikai elnyomás célját is szolgálták.

Míg a 19. század végén, a 20. század elején a büntetőjog-tudomány helyzetét a különböző irányzatok közötti éles harc, a nézetek szembenállása jellemezte, a második világháború után mindez jelentősen megváltozott. A büntetőjogi irányzatoktól leváltak a különböző kriminológiai áramlatok, ezáltal a bűnözés lényegéről, okairól folyó viták kikerültek a büntetőjog-tudomány köréből. Másrészt általánossá vált az a felismerés, hogy a bűnözés elleni küzdelemben a büntetőjog garanciális elvei és intézményei nem nélkülözhetők. Ennek következtében a viták áttolódtak a dogmatika vagy a büntetéstan meghatározott területére, anélkül, hogy a büntetőjog alapproblémáit érintenék. Ma is megkülönböztethetők ugyan például a neoklasszikus vagy a szociológiai irányzatok, de már korántsem a korábbi szélsőséges formában, s így inkább megközelítési módot, mint határozott, jól elkülöníthető irányzatot jelentenek.

3.4. Újabb eszmeáramlatok

Az újabb eszmeáramlatok közül jelentőségénél fogva kiemelkedik az új társadalomvédelem irányzata, amely elismerve a büntetőjog alapvető garanciális intézményeit, a modern szociológia eszközei alapján kívánja a büntetőjogot „jogiatlanítani” és a bűnözés elleni küzdelmet új alapokra helyezni. A mozgalom kriminálpolitikai programját 1947-ben megtartott első kongresszusa körvonalazta, amelynek középpontjában a tettes-büntetőjogi szemlélet és az egyéniesítés gondolata áll. Átfogó célkitűzései: a halálbüntetés eltörlése, a szabadságvesztés helyettesítése nevelő és biztonsági intézkedésekkel, elsősorban a fiatalkorúak, alkoholisták, kábítószer-élvezők, pszichopaták esetében, a feltételes ítéletek kiszélesítése és általában a rendőri megelőzési módszerek széles körű bevezetése. A mozgalom rövidesen több ágra szakadt. Egyik ága a büntetőjog klasszikus elveinek, különösen a bűnösségi elvnek, valamint a klasszikus büntetőjogi intézményeknek teljes felszámolását hirdette. Ez az irányzat folytatása a korábbi tettes-büntetőjogi irányzatoknak, azzal az eltéréssel, hogy nézeteik filozófiai megalapozásaként nem a pozitivizmusra, hanem az egzisztencializmusra támaszkodnak.

A mozgalom másik, mérsékeltebb ága, melynek megalapozója a francia M. Ancel, hisz az egyén felelősségében megtartja a nulla poena sine lege és a nulla poena sine crimine elvét és a klasszikus büntetőjog intézményeit, de a hangsúlyt nem a büntetőjogi felelősségre és a büntetésre helyezi, hanem a bűncselekmények megelőzésére és az elítélteknek a társadalomba való visszavezetésére. Egészében a speciális megelőzés gondolatköréből indul ki: hangsúlyozza, hogy a klasszikus büntetési rendszert felváltó nevelő és gyógyító intézkedések rendszerének elsődleges feladata – a társadalom védelme mellett – az egyénnek a bűnözéstől való megóvása, a már bűncselekményt elkövetett egyén reszocializálása. A mozgalom nagy figyelmet szentel a büntetőeljárás kérdéseinek is.

Az új társadalomvédelem irányzata ma Nyugat-Európában az egyik összekötő kapocs a klasszikus büntetőjogi gondolkodás és a modern szociológiára, kriminológiára alapozott liberális jellegű, a jóléti állam büntetőpolitikai koncepcióját megalapozó nézetek között.

Nyugat-Európában a múlt század második felében alkalmazott liberális kriminálpolitikai kísérletek – így például a treatment ideológia – sikertelensége és a növekvő bűnözéstől való félelem a tudományt és a jogalkotást ismét a klasszikus büntetőjogi felfogás megoldásai felé fordította. A neoklasszikus felfogás hazánkban az 1990-ben bekövetkezett rendszerváltás után a jogállami büntetőjog kiépítésével együtt nyert különös hangsúlyt. Tételeit – tettbüntetőjog, egyéni felelősség, arányos jogépségi büntetés stb. – az Alkotmánybíróság egyes döntéseinek indokolásában olvashatjuk.

A neoklasszikus irányzat reneszánsza mellett meg kell említeni azokat a hazánkban a rendszerváltás után jelentkező kriminálpolitikai törekvéseket, amelyek kritikát jelentenek a fennálló büntetőjogi rendszerekkel szemben. Ilyen elsősorban az áldozatorientált irányzat. Ennek lényege, hogy mind a büntető eljárásban, mind az anyagi jogban fontos kérdéssé válik az áldozat – a sértett – sérelmének orvoslása. Ennek folytán büntetőjogunkban már megjelentek azok a jogintézmények, amelyek lehetővé teszik az elkövető és a sértett kiegyezését, illetve az elkövető által okozott sérelem jóvátételét. (E kérdésekkel a későbbiekben részletesen foglalkozunk.)

Egy másik általános európai kriminálpolitikai törekvés a büntetőjogon belül a szabadságelvonással nem járó ún. alternatív vagy ambuláns szankciók alkalmazása. Ugyanebbe a körbe tartoznak azok az ún. diverziós eljárások, amelyeknek célja büntetőjogon kívüli eszközökkel reagálni a kisebb súlyú bűncselekmények elkövetőire (Amerikában főként fiatalkorúakra). Ez a módszer egyúttal csökkenti a bíróságok terheit is.

Mint korábban, úgy napjainkban is a büntetőjog-tudomány fejlődésében, irányzatainak kialakulásában és a gyakorlati büntetőpolitika útkeresésében jelentős szerepet játszanak a különböző nemzetközi tudományos társaságok és szervezetek. Az 1889-ben Franz von Liszt, von Hamel és A. Prins által alakított Nemzetközi Büntetőjogi Egyesület (Union International de Droit Pénal) utódjaként 1924 óta megszakításokkal működő Nemzetközi Büntetőjogi Társaság (Association de Droit Pénal) működése kiterjed az egész világra, bár hagyományainál fogva a legszélesebb tudományos bázissal Európában rendelkezik. Széles körű kongresszusain elsődlegesen büntetőjogi és büntetőpolitikai kérdések szerepelnek. A társaság magyar nemzeti csoportja 1892-ben, illetve a második világháború után, 1960-ban jött létre és fejtette, illetve fejti ki működését. Kongresszusai közül 1899-ben, 1974-ben és 1999-ben a Társaság a magyar nemzeti csoporttal együttműködve Budapesten rendezte meg nemzetközi összejöveteleit.

A második világháború után jött létre a Nemzetközi Kriminológiai Társaság (Société Internationale de Criminologie), amely a kriminológia különböző irányzatainak teremt fórumot. A Társaság működésében magyar kriminológusok és büntetőjogászok erőteljesen részt vesznek, ennek jele volt az 1993-ban Budapesten megrendezett nemzetközi világkongresszus. Az új társadalomvédelem irányzata ma már szintén önálló nemzetközi szervezettel rendelkezik (Société Internationale de Défense Sociale). A nemzetközi Büntetőjogi és Börtönügyi Társaság (Fondation Internationale Pénale et Penitentiaire) a börtönügy és a pönológia elméleti és gyakorlati szakembereit tömöríti. A Társaság zártkörű, tagjait – 1990 óta két-három magyar szakembert is – maga választja.

4. Büntetőjog-tudomány a bűnügyi tudományok rendszerében

4.1. A bűnügyi tudományok rendszerének fogalma

A büntetőjogi gondolkodásban csak lassan tört utat magának az a felismerés, hogy a bűncselekmény, illetve a bűnözés olyan összetett, társadalmilag meghatározott bio-pszichikai jelenség, amelynek megismerése, még inkább az ellene folytatott küzdelem elméleti megalapozása nem tekinthető egyetlen tudomány feladatának. A klasszikus büntetőjogi irányzat a bűnözés elleni küzdelmet csak jogi eszközökkel látta megvalósíthatónak. Ennek keretében felhasználta a más tudományok által feldolgozott ismereteket is, amelyeket e funkciójuk folytán a büntetőjog-tudomány segéd- és melléktudományainak tekintett. Így alakult ki az a felfogás, amely a bűnözésre vonatkozó tudományos ismereteket oly módon foglalta rendszerbe, hogy annak középpontjába a büntetőjog-tudományt helyezte, míg az összes egyéb, a bűnözéssel és a bűnözés elleni küzdelem kérdéseivel foglalkozó tudományokat hozzá képest mellé- vagy alárendelt helyzetbe állította.

A 20. században, különösen a második világháború után általánossá vált az a gondolkodás, mely szerint a bűncselekményt elkövető ember és cselekménye: a bűncselekmény (a bűnözés) és az ellene irányuló küzdelem olyan összetett társadalmi jelenség, amelynek megismerése, elméleti magyarázata nem szorítható be a büntetőjog-tudomány alapvetően normatív jellegű metodikájának és szemléletének kereteibe, hanem ezt a feladatot a bűnügyi tudományok rendszere végzi el. Olyan tudományágak, mint a kriminológia, kriminalisztika, igazságügyi orvostan, kriminálstatisztika stb. tárgya a legáltalánosabb síkon közös: a bűncselekmény, a bűnöző személy, a bűnözés és a bűnözés elleni küzdelem jelenségei. Közös a feladatuk is: a bűnözés leküzdésére a legalkalmasabb, leghatékonyabb eszközök kidolgozása. Különböznek azonban a vizsgálat tárgyára és módjára, illetve szemléletére tekintettel. Amíg a büntetőjog-tudomány a bűncselekményt és a büntetést mint jogi fogalmakat vizsgálja, szemléletére és módszerére a dogmatika a jellemző, addig e tudományágak tárgyukat a társadalomtudományok, illetve a természeti és a műszaki tudományok módszereivel vizsgálják. E tudományágak tárgyukra és módszerükre tekintettel önállóak, közös feladataik azonban szorosan összekapcsolják és egymásra utalják őket. Ennek megfelelően tudományrendszerezési szempontból ma már a bűnügyi tudományok rendszeréről beszélünk, amelynek keretében helyezkednek el az egyes, a bűnözést és a bűnözés elleni küzdelem részjelenségeit, illetve ugyanazon jelenségek különböző oldalait vizsgáló önálló tudományágak.

A bűnügyi tudományok rendszerébe tartoznak a széles értelemben vett büntetőjog szaktudományai: a büntető anyagi jog, a büntetőeljárási jog és a büntetés-végrehajtási jog. A rendszer többi tagja a bűnözés és az ellene irányuló küzdelem valamely reális jelenségével foglalkozik.

4.2. A kriminológia és az egyes bűnügyi tudományok

A bűnözést mint összetett társadalmi jelenséget vizsgálja a kriminológia és annak egyes szakágazatai. A 19. században kialakult tudományágazat kezdetben a bűnözés okainak kutatását (krimináletiológia) jelentette, később azonban kutatási területe lényegesen kibővült. Mai felfogás szerint a kriminológia a bűncselekménnyel és a bűnelkövetővel, a bűnözés megjelenési formáival (morfológia), okaival és más társadalompatológiai jelenségekkel és azok kiküszöbölésének módszereivel foglalkozó tudomány. Kutatási területe kiterjed a bűnözés ellenőrzésének társadalompolitikai, jogi, szociálpolitikai kérdéseire, úgymint a bűnözők kezelésének, az állami bűnüldözési szervezetek – rendőrség, bíróság, büntetés-végrehajtás – szervezeti és módszertani kérdéseire, valamint a bűnmegelőzés társadalmi, szociálpolitikai és igazságügyi problémáira. A kriminológián belül megkülönböztethető a kriminálpszichológia, a kriminálszociológia és a viktimológia.

A kriminológia leghasznosabb eszköze és részben forrása a bűnügyi statisztika, amely a bűnözés állapotáról számszerű adatokkal szolgál. Magában foglalja az elkövetett és ismertté vált bűncselekményekre, valamint a jogalkalmazó szervek tevékenységére vonatkozó adatokat. A jogalkalmazó szervek szintje szerint megkülönböztetjük a rendőrségi, ügyészségi, igazságügyi és büntetés-végrehajtási statisztikát. Hazánkban a bűnügyi statisztika jelenlegi rendszerének alapját az egységes rendőrségi, ügyészségi statisztikai rendszer képezi, amely a bűnözést két oldalról, nevezetesen az elkövetett bűncselekmények oldaláról (objektív oldal) és a bűncselekményeket elkövetők (szubjektív oldal) oldaláról regisztrálja.

A bűnözés nem jogi jelenségeit, hanem a reális jelenségeit, úgymint a nyomozás, bűnfelderítés, s általában a tárgyi bizonyítás módszertanát, taktikáját és technikáját vizsgálja a kriminalisztika (bűnügyi nyomozástan).

A bűnügyi tudományok rendszeréhez sorolhatók egyes emberrel foglalkozó tudományok is. Nagyobb múltra tekint vissza az igazságügyi orvostan, amely egyrészt a bűnöző embert, másrészt a bűncselekmények által érintett személyek egészségi – testi – szellemi károsodásait vizsgálja. A 20. században alakult ki az igazságügyi elmekórtan, az igazságügyi vagy bűnügyi (kriminál-) pszichológia és a kriminálpedagógia tudománya, amely a bűnöző embert vizsgálja. E szaktudományok létrejöttét elsősorban a bűnözés elleni küzdelem reális, társadalmi igényei indokolják. A tiszta elméleti megismerés feladatán kívül e tudományok funkcionálisan is kapcsolódnak a bűnözés elleni küzdelem különböző feladatait betöltő állami szervek tevékenységéhez. Így a bűnüldözést, az elkövetett bűncselekmények feltárását, elkövetőjük felderítését közvetlenül szolgálja a kriminalisztika, kriminálpszichológia; a bűncselekményt elkövető személy felelősségre vonásához szolgáltat adalékokat az igazságügyi orvostan, elmekórtan, kriminálpszichológia; a büntetés-végrehajtás feladatait támogatja a pönológia, kriminálpszichológia, kriminálpedagógia stb. A bűnözés általános, társadalmi szintű jelenségeinek megértéséhez nyújt kulcsot a kriminológia, kriminálstatisztika.

A nemzetközi és a hazai irodalomban még ma is vitatott a büntetőpolitika (kriminálpolitika) lényegének meghatározása és helye a bűnügyi tudományok rendszerében. Egyesek vitatják tudományos jellegét, a büntetőpolitikát „művészetnek” vagy sajátos állami gyakorlatnak, az „államrezon” részének tartják.

A büntetőpolitika (kriminálpolitika) gyűjtőfogalom, olyan nézetek összessége, amelyek felölelik a bűnözés kezelésére és megelőzésére, illetve a büntetőjogra és a büntetésre vonatkozó eszméket, tudományos és szakmai tapasztalatokat. Közvetítik a jogalkotás és a jogalkalmazás felé a bűnügyi tudományok tudományos eredményeit, ezzel kritikailag alakítják a bűnözés kezelésére, az ellene folytatott küzdelem eszközeire vonatkozó büntetőjogi, szociálpolitikai stb. állami és társadalmi elképzeléseket és intézkedéseket. A büntetőpolitikai nézetek dinamikusan változnak, tartalmukat azonban nem annyira a bűnözés mennyiségi és minőségi mutatói határozzák meg – bár rövid távon ezek a tényezők erősen befolyásolhatják a közvéleményt –, mint inkább a társadalomban uralkodó kulturális és etikai nézetek, a társadalom civilizációs szintje.

A jól felfogott és alkalmazott büntetőpolitikának nagy szerepe van abban, hogy a bűnözés elleni küzdelemben a büntetőpolitikai célszerűség, a humánum tisztelete és az állampolgári szabadságjogok között összhang jöjjön létre.

A bűnügyi tudományok eredményeire támaszkodó büntetőpolitikát indokolt megkülönböztetni a jogpolitika fogalmától, amely rendszerint a hivatalos politikai hatalom – a kormányzat – túlnyomórészt világnézeti és politikai jellegű elképzeléseit jelenti a bűnözés ellenőrzésének módszereiről.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.