Majtényi László

Az információs szabadságok

az adatvédelem és a közérdekű adatok
nyilvánossága

CompLex Kiadó Kft.

Budapest, 2006

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: +36 (40) 464-565; 06-40-464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info@complex.hu

Internet: www.complex.hu

Felelős vezető: CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: dr. Báldy Péter

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Szabó Lénárd

Műszaki osztályvezető: Schuller Krisztina

Gyártási menedzser: Kerek Imréné

Arculatterv: Auth Design

Nyomdai munkálatok:

Felelős vezető:

Az EPUB konverziót az Adamo Books készítette

ISBN 9978 963 295 245 1

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített,

illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű,

sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Előszó

„A szemed lesz, hogy mindent láss meg itten.
Bizony mondom, még nincsen is szemed”*

(József Attila)

„Ugyan hová jutnánk, ha mindent, amit valaki a király titkos tanácsában elmond, és amit

a többiek csak félig értenek meg vagy félreértenek, bűnként felrónak az illetőnek?

Többé senkinek sem lesz mersze nyiltan elmondani a véleményét a királynak.”

(Lord Strafford)

„Ó, Uram, ajándékozz meg csekélyke magammal engem.”**

(József Attila)

Viszonylag hosszú könyvhöz rövid előszó illik. Az információs jogok jogintézmények sorozata, de kulturális jelenség is. Úgy találtam helyesnek, ha mindkét oldallal foglalkozom. Ez általában véve, de itt különleges okból is indokolt.

A jogi szabályozás, a szabályozás indokainak belátása nélkül, gyakran téves alkalmazásokat eredményez. Ezek a belátások nem kevésbé fontosak, mint a normák maguk. Ám a feladat kettős. A norma társadalmi háttere nélkül éppoly kevéssé érthető, mint amennyire az emberi társadalmat sem érthetjük meg normái nélkül.

Figyelembe kell vennünk, hogy az információs jogok az individuum jelensége köré szerveződnek: a megismerő és a szorongatott személyiség köré. A létezők világából a személyiségről tud a jog a legkevesebbet. A személyiség jogi jelenségeivel foglalkozó jogászok kivétel nélkül poéták vagy fűzfapoéták. E könyv szerzője sem kivétel. Mert nem tudjuk fogalmilag tisztázni, minek a megnyilvánulásairól beszélünk, metaforákat használunk. Próbálkozunk mindenféle szavakkal, hasonlatokkal, és ezek mindig sántítanak. Olyasmiről beszélünk, mintha délibábról vagy a magyar eredetmítosz, a rege csodaszarvasáról szólnánk, mely csak a hajnali párában látszik egy pillanatra, aztán eliramlik. Ez egyfelől talán jó hasonlat, de fölöslegesen költői is, mert ami az emberben lakozik, az nem költői. Akkor egy másikat keresek, mely nem kevésbé találó, hisz a „két egytestvér, Ménrót fia” is élelemre vadászott. Képzeljük el azt az éhes állatkerti ragadozót, melynek ketrece, balszerencséjére, közvetlenül a húsraktár mellett van, és mindig a hús illatával kell beérnie. Ilyen az individuum a jogásznak.

A könyv szerkezete magyarázatot kíván. Belső logikáját nem az jellemzi, hogy fejezetről fejezetre szisztematikusan haladna előre, mígnem egészen birtokba nem veszi a tárgyat. A téma sajátosságainak módszertani következményei vannak: bekeríteni próbálom, azaz inkább több irányból, nézőpontból igyekszem szemügyre venni, semmint birtokolni a tárgyamat. Azaz inkább körkörösen vagy inkább spirális pályán, semmint egyenes irányban haladok.

A gyakorló jogász (e minőségében) nem könyvet olvas (egyébként is mindig siet), hanem jogi problémájára választ, vagy – ez sem szégyen – saját válaszát alátámasztó hivatkozást keres a jogi könyvekben. Remélem – hiszen én is dolgozom ügyvédként – valamit ismerek a szakmából, a következő oldalak, különösen a nagy számban feldolgozott jogesetek, kielégítik az ő igényeit is.

Ennek a könyvnek az is ambíciója, hogy kontextusokat mutasson be, a jog történeti és társadalmi beágyazottságát, azaz ezzel érveljen az információs jogok szükségessége mellett. Mindazonáltal fölöslegesnek tartottam azt a társadalomtudományban majdnem kötelezőnek látszó gyakorlatot követni, mely szerint „… a római jogban is, … sőt már az ókori görögöknél..”, „nézzük most Kínát és Mezopotámiát”. A szűken vett információs jogokat, a személyes adatok védelmét és az információszabadságot a Harmadik Köztársaságot megalapító jogállami forradalom hozta el nekünk, és örökösei azok, akik igyekszenek minél többet visszavenni belőle.

Remélem, lesznek olyan, a jog jelenségeit vizsgáló vagy csak érdeklődő olvasóim is, akik el is olvassák ezt a könyvet. Nekik, kissé fellengzősen, a jogintézmények mellé az információs jogok narratíváját szeretném kínálni. Vagy kevésbé nagyképűen: a sztorit, mely körülöleli a jogvédelem igényét és gyakorlatát.

Megértem azt is, akit az információs jogok sztorija érdekel, viszont a szabályozások esetlegességei, vagy – különösen a szektorális joganyag – néha hajmeresztő bornírtsága nem köt le. Ő is talál itt olvasni valót.

Ha hosszú is, sok minden nem fér ebbe a könyvbe. A hiányok közül egyet említek: a pártállami titkosszolgálatok iratörökségének adatvédelmi-információszabadság szempontú elemzését. Korábban magam is meglehetősen sokat írtam erről. Hogy itt elhagyom, azt az indokolja, hogy problémái eléggé elkülönülnek az ebben a könyvben elemzett kérdésköröktől, elemzése valószínűleg külön monográfiát indokolna, és, noha a Harmadik Köztársaság erkölcsi elesettségét ezen a tárgyon lehetne legjobban bemutatni, talán érthető, kedvem sem volt most erről írni.

Köszönetet mondok, feleségemnek, nagylányomnak, Balázs és György fiamnak pedig a könyv kéziratának bírálatáért külön is. És unokáimnak.

Köszönettel tartozom jelenlegi és volt munkahelyeimnek, a Pécsi Tudományegyetem Infokommunikációs Jogi Tanszékének és az Eötvös Károly Közpolitikai Intézetben dolgozó kollégáimnak, valamint az Adatvédelmi Biztos Irodájában valaha létezett közösségnek. Ahol az olvasó többes szám első személyt talál, az nem fejedelmi többes, hanem annak jelzése, hogy adatvédelmi biztosi állásfoglalásaim nem tisztán az én önfejűségem termékei voltak.

Ez a könyv az információs jogok hazai kultúrájának megalapozói: Könyves-Tóth Pál, Sólyom László és Székely Iván tudományos és mozgalmári munkálkodása nélkül valószínűleg nem készülhetett volna el, mert nagyrészt hiányozna az, amiről szól.

Külön köszönet a kézirattal kapcsolatos szakmai megjegyzéseiért Szabó Máté Dánielnek, akinek hálás lehetek azért, hogy több komoly hibától megszabadult a szöveg. Ami megmaradt, az én lelkemet nyomja.

1. fejezet

Az információs hatalom

1.1. A jog és az ország – információs jogok – politikai rendszer

Az információs jogok a jogállami forradalmunk legfontosabb vívmányai közé tartoznak, azok közé, melyeknek, szerintem, maradéktalanul örülhetünk. Ez volt „a”, vagy legalábbis az „egyik” tengely, melyen átfordult itt a világ. A pártállam információs filozófiáját kellett ellenkezőjére változtatni: átláthatatlan állam-átlátható állampolgár vs. átlátható állam–átláthatatlan állampolgár. Indokolt egy pillantást vetnünk arra a valamire, amit jogállami forradalomnak nevezünk néhányan.

Ha a jogállami forradalomról valamit meg akarunk tudni, jó eljárás, ha összehasonlítást teszünk a 48-as forradalom és a jogállami forradalom között, mert ebben a hazában ez a viszonyítási pont.1 Mi az alapja az összehasonlításnak? Tézisem csak annyi, hogy mindkét forradalom egyszerre törekedett arra, hogy a közjog és az erkölcs forradalmává váljon. 1848 közjoga a harctéren az idegen hatalmasságokkal folytatott egyenlőtlen küzdelemben ugyan elbukott, azonban erkölcsi forradalomként nem sikerült a dinasztiának megtörnie, és – korlátozottan persze –, de a kiegyezés művében közjogi vívmányként is visszatért2. A jogállami forradalom közjogi műve az idegen hatalmasságok teljes jóindulatától övezve viszont egészében és nagyjából sértetlen maradt eddig (ami a magyar történelemben magában bámulatra méltó), de erkölcsi forradalomként – mivel ellentétben a 48-as forradalommal nem emelte ki a nemzetet a korábbi vircsaftból – csúfos véget ért, ez pedig közjogi eredményeit is veszélyezteti. Meggyőződésem, hogy ez másként is történhetett volna. A mi hibánk tehát, hogy nem teljesítettünk jobban. Ha elmarad a megérdemelt és látványos bukás, annak első oka a hibáinkat elfödő és felülíró európai integráció lesz.

A jogállami forradalom – ebben akár az erejét is érezhetjük – mára a tiltott szavak egyike lett. Utána lehet nézni, csak írjuk be a szót egy internetes keresőprogramba. Mostanában, leszámítva a képzelet veteránjait, már nem írja le, nem mondja ki senki. Pedig ez volt a magyar történelemben az utolsó forradalom (és mint ilyen alkalmas arra, hogy az ilyesmitől örök időkre elvegye a kedvünket). Közvetlen célokat tekintve ez volt a legsikeresebb, és egyúttal a legkevésbé dicsőséges mind között.

Mert miféle forradalmunk volt? Minden fordítva történt. Ugyan megvolt – ez még a nemzeti megszokás része – a „szélső radikálok izgatása”, ez azonban először a történelmünkben köznevetségbe fulladt, és hát ettől nem függetlenül ezúttal elmaradt úgy az utcai rémuralgás, aminthogy – ellentétben március nemzedékével – a rendőrminiszteri rémuralgásra3 sem tudok visszaemlékezni. Az őszi szelek nem himbáltak akasztott embert a pesti utca lámpavasain. Fegyveres senkik nem törték rá az ajtót arra a politikusra, aki az előző rendszer megtestesítőjének számított. Senkit nem hajítottak ki az ablakon, amint annak előtte Prágában a Hradzsinban nem bársonyos időkben még szokásban volt. Nem is éreztük a határozott közép-európai forradalmi érzület otthonosságát. A forradalom sava-borsa hiányzott (már akinek, nekem biztosan nem). Érdekes, noha a helytartótanács és a Kádár-huszárok reszketni méltóztattak, mondjuk ki, végül is nem volt miért.

A jogállami forradalom, ellentétben a világtörténelem eddigi forradalmaival – legalábbis eredeti szándékai szerint – nemhogy felfüggesztette volna, de egyenesen bevezette a személyek sérthetetlenségét, és az első még kegyelmi pillanatban az államot megnyitni látszott a honpolgári ellenőrzés számára.

Pedig Kemény Zsigmond leírta – és ha valaki, ő ismerte ezt a nemzetet –, hogy ha orozva nem is gyilkol, a magyar a vérengzéstől nem irtózik.4 De most mégse. A magyar előtt soha nem volt ilyen nevetséges a vérszomj. Néhányunknak persze nagyon is jó volt így, mert a forradalmi érzület befogadására sokan csak addig vagyunk képesek hajlani, míg a csőcselék hangja föl nem harsan.

’89 forró nyarán unalmas beszédű urak és elvtársak tárgyaltak hónapokon keresztül. Ennyi (nagyrészt titkos) unalmat ilyen feszült figyelemmel még soha nem hallgatott a nemzet.

A 48-as forradalom az úrbériség eltörlésével hatalmas energiákat felszabadító szociális forradalommá lett, melynek kiegyenlítő méltányosságát – a békés átmenetet – az örökváltság adta meg. A papi tizedről az egyház kárpótlás nélkül lemondott.

A jogállami forradalom a szegényeknek e minőségükben némi hazudozáson kívül semmit nem kívánt, de nem is tudott adni. A forradalom soha nem volt a szegényeké, a megalázottaké. A SZETA hagyományát eltörölték. Csak Monoron esett pár szó az ún. népről. Ezt – legyünk méltányosak – bár fájdalmas, nem is lehet felróni egy ilyen típusú forradalomnak. Jellemző, hogy a közjog forradalmában milyen kevés látszik a népből: az actio popularis megadatott: bárki, azaz a nép is, az Alkotmánybírósághoz fordulhat, ha egy jogszabályt nem szeret. Hat évvel a forradalom után pedig igazságkereső népügyvédet: ombudsmant is kapott a nép, sőt rögtön négyet.

Mindezzel együtt fontos és találó párhuzamokat említhetünk ’48-cal. Mondhatom, sok minden hasonlóan történt. Például együtt haladtak az események a pesti utcán és az alkotmányozók asztalánál. Mindkettő tárgyalásos forradalom volt. Töredékes idézetért Kemény Zsigmondhoz fordulok. Mert hogy volt?

„Az alkotmányozás gőzerővel folyt.

A nádor nem mert ellenszegülni.

A mágnások hallgattak,

a főpapság meghajolt.5

Az arisztokrácia épületének boltívei szétrepedtek.

A feudalizmus és rendi alkotmány felforgattatik.6

A demokrácia – bár a többi állami erők által mérsékelve – uralkodásra jut.

Minden múlt odavan!”7

Azt már nem mondanám, amit Kemény, hogy „A nemesség töméntelent és aránytalanul vesztett, de oly illedelemmel…” Nos hát, és ez sok mindent előre vetített, ha valamiből, illedelemből volt a legkevesebb, de ami azt illeti, töméntelen vagy különösen aránytalan veszteségről sem 1989-ben, sem pedig azóta nem beszélhettünk. A jogállami forradalom egyik világtörténelmi furcsasága, hogy a régi, az új és az elegyes elit minden csoportja számára a játszma végösszege pozitív.

Ami leginkább összevethető, az a két forradalom közjogi műve. Mindkét esetben van okunk a büszkeségre.

48’ megadta a népképviseletet és a felelős minisztériumot. Bár amíg Kossuth, valamiféle nemesi köztársaság ábrándját követve, sokáig fenn kívánta tartani a nemesek vezette megye autonómiáját a követi utasítással, a kötött mandátummal, addig a centralisták (Eötvös, Szalay, Csengery, Treffort) gondolták azt, hogy a megyei alkotmány és a parlamentarizmus nem létezhet együtt. Aztán Kossuth felkapta ezt is. Majd 1848. április 7-ével és 11-ével a miniszterek kinevezésével, a törvények szentesítésével megszűnt a rendi Magyarország.

Nem kevesebb ennél az államszervezet dolgában a 89-es alkotmányozó atyák műve. Szerintem legfőbb érdemük, hogy a közjogi berendezés mintájának az 1946. évi I. törvényt tekintették, parlamentáris rendszerrel. Ez közel sem volt törvényszerű. A döntéshez nem csak ész, belátás, de személyes bátorság is kellett, ebben a „személyes tekintélyekhez szokott országban” (Bibó). Ez volt biztosan a legtávlatosabb döntése az egyesült ellenzéknek. Ebben ugyanis Antall József és a demokratikus ellenzékhez húzók között erős – valószínűleg személyes – koalíció volt. Egyebekben a létrejött közjogi mű leginkább egy szépen feldíszített karácsonyfára hasonlít, amelyen minden ott van, amit a rendes alkotmányos demokráciákban bárhol kitaláltak az egykamarás parlamenttől, a számvevőszéken át az autonóm települési önkormányzatokig, az adatvédelem és az információszabadság törvénybe iktatásáig. Olyan volt, mint amikor szegényként belépünk a gazdag boltba. De pontosabb hasonlattal, máshonnan nézve, azt mondhatnám, hogy konstruáltak egy terepasztalt, és rátették az országot. És jól működött a tudatlanság fátyla, hiszen – egyebek között a lényegében igazságos választási rendszernek és a nagyhatalmú (és ambiciózus) Alkotmánybíróságnak hála – senki nem lett képes mindent megnyerni vagy mindent elveszíteni. Az állampárt pedig, ami egyébként a javára vált, a tárgyalási folyamat elhúzódása miatt (néhány alkotmánybírói jelölésen kívül) nem kapott sehol szabad kártyát arra, hogy versenyen kívül jusson a főtáblára. És a konstrukció lakhatónak bizonyult, azaz aki nem szerette, az is megszokta gyorsan. Az első jelölések (Antall, Göncz, Sólyom) a körülményekhez képest nagyon szerencsésnek bizonyultak. És ez a rendszer később az olykor lehetetlen gazdasági és perszonális viszonyok között, rácáfolva a józan kalkulációra is, bámulatra méltóan képes volt működni. Olyannyira, hogy ami Magyarországon (ebben a „személyes tekintélyekhez szokott országban”) soha azelőtt nem volt lehetséges, a választók a kormányzat kívánatos stabilitását nem veszélyeztetve, kivéve egyetlen esetet, négyévente minden kormányt elzavartak.

Már másodszor írom, hogy a jogállami forradalom nem megszüntette, hanem bevezette a személy sérthetetlenségét. Ez az utolsó forradalom a személyiségé lehetett volna, erkölcsi forradalom: az individuum jogainak és az állam átláthatóságának a forradalma. Ha nem is lett az, volt esélye. Ha sikerül, nem lett volna előzmények nélküli. Kalandos a magyar történelem: a kuruc kortól ’56-ig Magyarországon minden szabadságmozgalom – ez balsorsunk haszna, mely csakis az elnyomás idegen voltának köszönhető – az ország és az egyének szabadságát összekötötte, hiszen az elnyomás idegen volt, az „ország idegen helytartókra bízatott”8 (Deák). Ha ezt az esélyt megragadjuk, akkor ahogy ’48-nak volt (és ’56-nak, csak nem alkotmányos tekintetben), ’89-nek is lehetett volna világtörténelmi jelentősége. De legfeljebb érdekes kuriózum lett. A személyiség forradalmából mindenekelőtt a forradalom személyiségei hiányoztak. Ezt az állítást úgy igazolhatjuk, ha összehasonlítjuk vezetőink ’48-as tablóit a ’89-essel. A véres, és végül is értelmetlen háborúba torkollt ’48 máig ható, a nemzetet összefogó erkölcsi forradalom lett, míg ’89 nem vált azzá. Nem is épült ki kultusza (Hol a mai Jókai, aki a kultuszt felépítené?), nincs ikonosztáza, nincsenek mártírjai, nincsenek szentjei, sőt még áldozatai sincsenek. Ha szigorúak vagyunk, még csak közérthetően megfogalmazható követelései sem maradtak ránk. Amit elvégzett, azt a locsogás hónapjai után lényegében percek alatt végezte el. Képzeljük el, amikor valaki azt mondja: „Nem engedek a ’89-ből!” .

Hogyan van ma? A jogállami forradalomnak nincsenek titkos vagy nyilvános társaságai, ma senkinek nem személyes ügye, emléke unalomba és feledésbe süppedt. Ha valakik, akár hiteles emberek, megalakítanák a 89-es pártot, nem kapnának egy százalékot a választáson. Nem védi senki, semmi a forradalmat.

Hogyan volt akkor? Nem csak mi, Deák is tudott, ha kellett, feledni. A Húsvéti cikket 1865-ben írta, amikor az időben nagyjából olyan távol volt ’48-tól, mint mi ma a jogállami forradalmunktól. A nem túl terjedelmes hírlapi írás agyondatált, a magyar nemzet vérzivataros századaiból és a jelenéből úgy másfél tucat helyen hivatkozik pontos évszámra, időpontra, történetre és – miközben minden érvét a magyar történelem eseményeiből meríti, minden eseményt a magyar alkotmány érvényesülése szemszögéből tekint – egyvalamiről mélyen hallgat: Nemhogy 1849, de még 48 sem említődik ebben az írásban, ami pedig – valljuk meg – az alkotmány emberétől nem kis bravúr és kisded csoda, no és nem kevés taktika, megalkuvás és bölcsesség (persze, hogy Kossuth dühét azonnal kiváltotta).

A Húsvéti cikk amnéziája és a miénk között a látszaton kívül nincs hasonlóság, semmi. A mi felejtésünknek nincs külső oka. Nekünk nincs mentségünk. Magunk felejtjük önmagunkat. A felejtés oka azonos a tárgyával és alanyával.

Pedig mi sem voltunk olyan szegények, a mi forradalmunknak is volt, akár ’48-nak, saját költője is: Petri György. Egy minden nagyságot nélkülöző kor unalomforradalmának Petőfije. De tessék azt a pillanatot elképzelni – megmondom, nem fog sikerülni – amikor a jogállami forradalom emléknapján majd valamely iskolai ünnepségen a kurta szoknyás leánykák kuncogása közben csengő hangon forradalmi Petrit szaval valaki: a versből a lánykák annyit értenek, hogy végül a húgyfoltos sliccből csak előkerül a Nagy Október. Petri megélte, túlélte a jogállami forradalmat; azt is és mindent, ami utána jött, ásítozva utált, hisz elvette tőle akkori legfőbb költői tárgyát, a világ és költészete közepébe helyezett röhejes górét, a cserélhető virtigli barmot.9

A jogállami forradalomból hiányzott a kötőanyag. A mai napig a nemzetet összetartó cement az 1848-as forradalom, nélküle valószínűleg semmivé lettünk volna már régen (még 1849 is inkább csak szétválaszt). Az egyetlen ünnep – történt bármi –, melynek átadhatjuk még magunkat. Amikor valaki magának követeli március 15-ét (megtörtént ez akár az elmúlt években is, emlékezzünk), köznevetség tárgyává lesz. A forradalmat megelőző évtizedekben még az iskolai március 15-i ünnepek is adtak valami fontosat. És ez az üzenet az elronthatatlan, kisajátíthatatlan ünnepről szólt. A figyelmes szemlélő láthatta, hogy ez adta még ’89-nek amúgy sápadt manírjait.

Mert hogyan volt ’48-ban? Úgy hogy „A személyek tisztelete diccssugárt vont az új institúció körül, megaranyozta a gép minden karikáját, minden szegét és minden deszkadarabját. A közönség ennélfogva néhány hét alatt hozzászokott a hazát összekötni az 1848-as alkotmánnyal, mert ezen alkotmányt szívében már kezdet óta összekötötte az ellenzék legragyogóbb neveivel, amelyek az első magyar minisztériumban fénylettek.”10

És hogyan volt ’89-ben? Úgy, hogy alig volt alkalom arra, hogy személyiségek épüljenek fel. De ahogy szerzői és szereplői, közönsége sem volt ’89 forradalmának. A két tucatnyi nagyjából képzett jogász, társadalomtudós jóvoltából és majdnem magától felépült az institúció; és annak fényéből esett valami sugár a jórészt méltatlan személyekre is. Ki emlékszik itt bárkire is? Vajon kivel történt mindez?

A jogállami forradalom tehát az institúciók és az ezotériák világában zajlott. Itt győzött, ott pedig elbukott. Emitt aratott győzelme amott elszenvedett veresége miatt kétséges.

A bukás okai főleg személyes természetűek, de azért lehetségesnek tartom azt a magyarázatot, hogy a személyek szerepének esetlegességét a történelem meghatározza, de az első változatban hiszek, mert az több reményt ad.

Nem szólok a jogállami forradalom eme viszonylagos sikertelenségének tartalmi oldaláról. Ám ennek bemutatása túl nagy terjedelmet, esettanulmányok ideiktatását, történetek leírását, külön monográfiát igényelne. Írni kellene harag és elfogultság nélkül például arról, hogy a pártállami titkosszolgálatok öröksége milyen csodálatos életet élt a Harmadik Köztársaságban. Arról is, hogy az információszabadság adott állapota a köztársaság adott állapotának tükre. Hogy az egyiptomi Óbirodalom óta a világtörténelem minden reformnemzedéke grafomán, tevékenységét lázas fontoskodással megörökítette, és az utókorra hagyta. Magyarországon például a kormányüléseken elhangzottak dokumentálását 1848 áprilisában éppen a Batthyány-kormány rendelte el. És az összes későbbi magyar kormány, ideértve a jobb- és baloldali diktatúrákat és a háborús kabineteket, fenntartotta ezt a szép szokást, mígnem a jogállami forradalom örökösei tettek kísérletet megszüntetésére.

A továbbiakban a jogokról írok ebben a könyvben, nem az országról, vagy ha igen, akkor nem szándékkal.

1.2. A könyv tárgya, általános megjegyzések

Szabadságjogok, a polgári szabadság a tárgya a könyvnek.

A két szabadság története viszontagságos, válságoktól terhes. Az információszabadság a mindenkori államhatalom ellenérdekeltsége miatt, megmaradt lényegében olyannak, amilyennek a 18. század derekán megjelent, a közhatalommal szembeni kissé homályos, a jog nyelvén pontatlanul megfogalmazott igénynek: az alkotmányos jogok nem jelentéktelen hányadáról ugyanez elmondható, ha a mértékben el is térnek. Amit az állam, ha elég erős, elég arrogáns, átértelmezhet, megtagadhat és letagadhat, ha pedig eléggé gyenge, tehetetlenségét növeli.

Az adatvédelem viszont, talán mert nem veszélyeztette olyan közvetlenül vagy nem veszélyeztette annyira nyilvánvalóan11 a politikai osztály döntéshozó csoportjainak információs monopóliumigényét és – noha (látható) története csak a 20. század utolsó harmadában kezdődik –, már jogági szintű részletezést nyert, törvényi és rendeleti szabályozások, szektorális törvények hálója veszi körül, ezzel lassan a legkényesebb jogpozitivista ízlést is kielégíti. Ugyanakkor a dogmatikai kidolgozottság mellett, attól nem is függetlenül, időről időre kétségessé válik alapjogi minősítése. Jól példázzák a jog és a szabadság kapcsolatának lehetséges fő változatait. Egyfelől a kevéssé árnyalt, a filantrópia, a jószándék által inkább, mint a jogi dogmatika által éltetett – fogalmi tisztázatlanságokkal terhelt – információszabadság, másfelől pedig a technikai szabályok által instrumentalizálódott személyes adatok védelme, ahol viszont a szabályok egyre távolabb esnek a szellemi forrásoktól. Olyannyira, hogy az emberi jogi megközelítés létjogosultságát az adatvédelemben már most is tagadják, és e meggyőződésük alátámasztására nem minden alap nélkül hivatkozhatnak nemzetközi és szektorális szabályozási mintákra. Ez pedig azzal jár, hogy az adatvédelmet elszakítják az individuum elidegeníthetetlen jogától, ami megváltoztatja a jogosultság szerkezetét. Nem vezet máshova az alapjogi szabályozási logika elutasítása, mint az érdekek (jogi érdekek) egyensúlyának kereséséhez,12 az önrendelkezés, az egyén jogai elsőbbségének feladásához. A szektorális szabályok kevésbé vannak tekintettel az alapjogi jellegre, ezt az adatvédelmi biztosok szóvá szokták tenni. Különösen áll ez a közvetlen üzletszerzés nemzetközi és részben hazai szabályaira,13 melyeknek elemzésére külön fejezetben térek ki. Ezzel kapcsolatban szeretném álláspontomat megelőlegezni: örvendetes a személyes adatok védelme jogi szabályainak általános és szektorális részletezésének növekedése, noha ez egyre több veszélyeket is hordoz,14 és támogatom – a szektorális információszabadság szabályozásával – az információszabadság hasonló kiterjesztését a törvénytár egészére, de azzal, hogy megőrzendő mindezeknek az alkotmányos jogi minősége, a szabadság ügyéhez kapcsoltságuk, reflektáltságuk.

A személyes adatok védelme és az információszabadság – ennek a könyvnek a tárgyai – különös viszonyban állnak egymással, mely viszonyt az egyensúly, ellentét, kölcsönös feltételezettség, egymás általi meghatározottság, egymás kiegészítése jellemez.

Ebben a könyvben együtt is, elkülönültségükben is tárgyaljuk ezeket a jogokat.

Jegyzetek

Előszó

* Lázadó Krisztus, 1923.

** Csöndes estéli zsoltár, 1922.

1. fejezet

1 Majtényi László: Az unalom forradalma. Népszava, 2005. március 13.

2 Bibó iránti őszinte tiszteletem mellett megjegyezem: szerintem szenvedély vezérelte félreértés a kiegyezést, vagy annak közjogi művét csakis a hazugság és öncsalás építményének tekinteni. Itt lélektani magyarázatra hajlok: Bibó Kádárban, egyébként helyesen, Ferenc József epigont látott. A Kádár embereiben meg talán Deák Ferenc epigonokat. Lásd: Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem. In: Bibó István: Válogatott tanulmányok, II. kötet 587. o.

3 Kemény Zsigmond többször meg is nevezi a rémuralgót, Madarász Lászlót 310., 338–341. o. Kemény Zsigmond: Forradalom után. In: Változatok a történelemre, Szépirodalmi Kiadó, 1982.

4 Kemény Zsigmond: Forradalom után. In: Változatok a történelemre. Szépirodalmi Kiadó, 1982.

5 Sőt ráébredt, mennyire ádáz.

6 Ha akarjuk – bár valójában felesleges – az „arisztokrácia”, „feudalizmus”, „rendi” szavakat a szocialista zsargon megfelelő kifejezéseire cserélhetjük.

7 Kemény Zsigmond, 1982, 298. o.

8 Deák Ferenc: Húsvéti cikk. In: Magyar liberalizmus. 122. o. Századvég, 1993 (Válogatta: Tőkéczki László).

9 Petri György: „Ó Leonyid Iljics, darógij továris/ kiről oly rút szavakat szóltam/ elhunytad alkalmából! Mely igen hiányzol most!/ Mennyire elkellene egy hozzád méltó idióta!/ Egy virtigli barbár barom!”. Másfelől, ha a virtigli baromra gondolunk, Llosa és Marques regényeket is érdemes emlékezetünkbe idéznünk. Azt viszont be kell látni, hogy a maiakról, bár ők is nagyon fontosak, nem lehet verset írni.

10 Kemény Zsigmond, 1982, 301. o.

11 John Stuart Milltől tudjuk, hogy az állam túlhatalmát csökkenti, hogy a legkiválóbbak vonakodnak állami hivatalt vállalni.

12 Ezt a megoldást az USA szabályozási modelljének is nevezhetjük.

13 A közvetlen üzletszerzés története sokkal régebbi, mint az adatvédelem. Noha erről nem szokott szó esni, itt nem joglogika, hanem a szerzett jogok és a megszervezett, tőkeerős lobbiérdek szól a nem alapjogi szabályozás fenntartása mellett. Lásd részleresen a direkt marketing fejezetet.

14 Ahol hiányzik a szereplők szektorális szabályok segítségével történő kordába szorítása, ott a viszonyok egyre riasztóbbak és az önszabályozás ereje elégtelen. A direkt marketing története valamikor a házalókereskedelemmel kezdődött, lobbiereje mára olyan lett, hogy sok államban gyakorlatilag korlátozhatatlan. (Másutt utalok arra, hogy magát a szektorális szabályozást is az adatvédelem fellazításának látják.)