MAGVETŐ

BUDAPEST

© Cserna-Szabó András, 2013

„Egyszer majd hűs eső permetez,

és minden asszony a te arcod viseli,

s a te szoknyáidat.

Jön hatalmas, fehér madár is,

holdat tojik az égre.”

(Nichita Stănescu)

„I don’t know who you are,

I don’t know your name,

But if you want to live,

You better learn the game.”

(Motörhead)

„Ti mai magányosok, ti elkülönülők,

egykoron nép lesz belőletek.”

(Nietzsche)

1

Továbbra is erősen csapadékos, nedves idő várható. Sajtóközleményében Isten hangsúlyozta, az emberekből mostanra végképp elege lett. Bár elismerte, hogy az emberi faj egyedei mind egy szálig az ő teremtményei, de hozzátette, azt soha nem gondolta volna, hogy ezekből a lelkes kreatúrákból végül ennyire megátalkodott, gonosz, semmirekellő banda válik. Az Úr a Kossuth Rádió kérdésére válaszolva azt is elmondta, tervei szerint ezúttal minden teremtményét elpusztítja. Az összes sárkányfog-veteményt, kivétel nélkül. Nem kívánja újra elkövetni régi hibáját. Elemzők szerint Isten Noéra és családjára gondolt, mikor „régi hibáját” emlegette.

Ki akartam kapcsolni a rádiót, de nem volt bekapcsolva. Nem mondhatnám, hogy meglepődtem. Megszoktam már, hogy valaki folyton beszél a fejemben.

Már reggel koraesti félhomály volt, a hálószoba ablakán alig lehetett kilátni, mintha valaki a gangról slaggal locsolta volna a vizet az üvegre.

Még álltam kicsit az ablaknál, aztán visszabújtam az ágyba. Elhatároztam, hogy az előttem álló újabb kilátástalan napot megint régi receptek olvasgatásával fogom lopni. Nyakig húztam a paplant, majd felvettem az éjjeliszekrényről Emma asszony 1902-es szakácskönyvét, és belemerültem a pálinkás fenyőmadárleves elkészítésébe. Később becsuktam a szemem, és a kókuszdió helyes arányáról tűnődtem félálomban. Ám ezúttal nem működött máskor oly hatékony létfelejtőtechnikám. Hiába próbáltam a madár áttört húsából készült gombócokra koncentrálni, gondolataim, mint esőcseppek a zsíros bőrkabátról, leperegtek a receptről. Azután egyszer csak, mintegy varázsütésre, kipattant a szemem. Nem tudtam tovább az ágyban maradni. Kiköpött a paplan. Hirtelen teli lettem tettvággyal, ami az utóbbi időben a legkevésbé sem volt jellemző rám. Úgy gondoltam, ez az apokaliptikus délelőtt éppen alkalmas lesz arra, hogy bemenjek a kiadóba, és mindent töredelmesen bevalljak Mórnak.

Azon a lucskos, sötét, őszi délelőttön végül úgy döntöttem, nem rettegek és nem bujkálok tovább. Talán gyónni akartam a vég előtt. Szokásos reakciója ez minden lelkes lénynek, még a materialistáknak is. Még az istentelen Kádár is papot hívatott, mikor érezte, jő a Kaszás.

Bekapcsoltam a rádiót a fürdőszobában. Kétszer is ellenőriztem, tényleg a rádió szól-e, vagy megint csak valami kóbor hang a fejemben.

„2008. szeptember 25-e van, csütörtök, Eufrozina napja”, mondta a búgó női hang. Ettől a névtől, hogy Eufrozina, rögtön megtisztulni támadt kedvem. Úgy éreztem, Eufrozina napján az ember nem lehet mocskos. Eufrozina biztosan egy szent nő volt, erényes királyné vagy szeplőtelen apáca, esetleg szűz vértanú, Eufrozina előtt tisztán kell megállnom. Meg aztán, az ember ne menjen büdösen a kiadóba, régi szabály ez a céhben. Ha frissen borotvált, pacsuliszagú, vasalt ingű íróval találkozol az utcán, biztos lehetsz benne: vagy a kiadóba megy előlegért, vagy nőhöz.

Akkor már két hete nem jöttem elő az ágyamból, kedélytelen voltam és gyűrött. Legfőképpen pedig büdös, rám fért az alapos tisztálkodás. Elterpeszkedtem a forró, habos vízzel telt fürdőkádban, másfél óráig áztam mozdulatlanul, csendben. Csak a rádió duruzsolt halkan. Még a sárga kacsámhoz se szóltam, sőt, egyetlen krimit se emeltem le a kád melletti polcról, ahol kedvenc bűnügyi regényeim sorakoztak. Később felültem, és egy kínai lánytól tanult ősi keleti légzéstechnikával gyűjtöttem energiát.

A lányt tíz éve ismertem meg, kisegített az apja büféjében, ahová akkoriban gyakran betértem ebédelni. Az erzsébetvárosi albérletem melletti házban működött ez az olajszagú, koszos ázsiai kifőzde. A lány úgy hívatta magát velem: Illatos Felhő. Gyömbérillatú volt és légies. Ahhoz képest, hogy kínainak született, meglepően nyúlánk leányzó: 189 centi magas. Vadszilvaszínűre festett bubifrizura, vágott mandulaszemek, apró, hegyes mellek, a nyakán puha kacsapihék, óriási bőröndsegg. Úgy főzött, mintha wokkal a kezében jött volna a világra. Olyan kucsmagombás, garnélarákos üvegtésztát tudott készíteni, hogy Chan Yan-tak, az első háromcsillagos kínai sztárszakács is rábólintott volna. Rövid és heves kapcsolatunk végére kellemetlen incidens tett pontot. Éppen a déli menüt (pekingi leves, szerzetesek eledele, sült banán) majszoltam gyanútlanul egy koratavaszi késődélután a Zokogó Sárkányban, mikor Illatos Felhő édesapja – hívjuk Haragvó Zivatarnak – előbukkant a konyhaluk átláthatatlan gőzéből. Fekete nyelű húsvágó bárddal hadonászott az orrom előtt, ciccegő hangján azt üvöltötte, ha még egy éjszakát a lakásomon tölt a lánya, levágja a tökeimet. Mind a kettőt. Félrenyeltem a csípős káposztát, krákogtam, köhögtem. Csak később tudtam meg, mi volt az ábra. A tizenhét éves Illatos Felhő már jegyben járt. Haragvó Zivatar egy ukrán cipőnagykeresnek ígérte oda, e frigyhez a lánynak kicsit sem fűlött a foga. Mert ő engem szeretett. Persze az a körülmény, hogy Illatos Felhő kit szeret, senkit nem érdekelt, főleg a lány apját nem. Hogy őszinte legyek, még engem se. A tökeim hirtelen sokkal fontosabbak lettek a szerelemnél. Mert, mi tagadás, mennyei élvezet esténként egy feszesmellű, kiskorú, ázsiai tündérből osztrigaszószt lefetyelni, de igazán mégiscsak az nyújt nyugalmas közérzetet a férfiembernek, ha bizton tudja, a golyói a helyükön vannak, és belátható ideig a helyükön is maradnak. Végül Haragvó Zivatar megenyhült. A háta mögé rejtette a véres bárdot, elmosolyodott, és megkérdezte, ízlik-e a kaja. Vagyis, hogy értem-e? Hát értettem. A szerzetesek eledelét már be sem fejeztem, a sült banán is ottmaradt, és hanyatt-homlok menekültem a kifőzdéből. Még aznap új albérletet kerestem, Illatos Felhőt pedig soha többé nem láttam.

Fél óráig gyakoroltam a már langyos és szürke fürdővízben az ellazító, energiafelszívó légzéstechnikát: nagyon lassú levegővételek, apró, gyors kilégzések. A világból kiszívod az összes jót, majd a rosszat apró kis adagokban köpöd ki. Mikor úgy éreztem, már feltöltekeztem elegendő erővel a rám váró kínos beszélgetéshez, a testemet tetőtől talpig beszappanoztam. Lezuhanyoztam, megsikáltam fogaimat fehérítő fogkrémmel, hajamat korpásodás elleni samponnal mostam meg. Végül dörzskővel lereszeltem sarkamról a bőrkeményedést. Kimásztam a kádból, meztelenül a tükör elé álltam, hogy megborotválkozzak. Vastag szőrbunda takarta arcomat, alig ismertem magamra. Sokáig néztünk farkasszemet: én és a tükörképem. Meg kellett állapítanom, már nem vagyok a régi. Oké, az orrom még mindig eléggé előkelő és tekintélyt parancsoló. Nőorvos nagyapámnak se volt különb. Az arcélem is kemény. Talán a homlokom is van olyan arisztokratikus, mint egykor. De be kellett látnom, hogy kék szemem a küzdelmes évek során sokat szürkült, már-már pocsolyaszínű lett. A bőröm száraz és fénytelen, akár a napszítta vitorla. A hajam is jóval ritkább, mint pár éve. Szemem alatt sötét karikák. A bal szemöldököm feletti csillagalakú anyajegy pedig mintha összeszáradt volna. És mély ráncok húzódtak a homlokomon. Alig néztem ki többnek negyvennél.

Harmincnégy éves voltam.

A kávém a kád szélén, és egy pohárka vérvörös, meggyillatú Bodrikutya is türelmesen várakozott a mosdó feletti üvegpolcon. A számból kék Camel lógott, az arcomon fehér hab, volt bennem valami belmondós. Újságíró nagyapám kéknyelű borotvájával húztam le államról a megvastagodott szőrszálakat. Mikor a pengét kicseréltem, megfordult a fejembem, ami a magamfajtának meg szokott fordulni a fejében, ha zsilettet lát.

A rádióban a búgó hangú kisasszony híreket olvasott: „Drága hallgatók, legfrissebb híreinket Korong Veronika mondja el Önöknek. Átadták Franciaországban a Gustave Flaubert közúti hidat, mely a roueni belváros közelében köti össze a folyó északi és déli partját. A létesítmény Európa leghosszabb és legmagasabb mozgóhídja. Úttörő technikai megoldásai révén a Szajna negyedik magashídja a francia hídépítés legújabb büszkesége.”

Azon tűnődtem, rólam mit fognak elnevezni, miután az utolsó kék Camel kiesik az ajkaim közül, lehuppanok a székről, elnyúlok a konyhai linóleumon, és kiszáll belőlem az utolsó füstös lehelet. „Átadták Budapesten, a hatodik kerületben az Emlék Bundás Zálogházat, mely várja elszegényedett művészek családi ékszereit, híradástechnikai készülékeit, valamint használt bútorait. A falon megtekinthetik a kerület egykori legnagyobb adósának fényképét. A felvétel Emlék Bundás, a nincstelen író utolsó napjaiban készült, mikor névadónk az éhhalál küszöbén az 1976-os év bekötött Rakéta Regényújságjait szeretette volna zálogba helyezni üzletünkben.”

Mire befejeztem a borotválkozást, csaknem emberi ábrázatom lett. Kisollóval vágtam ki a hosszú, fekete rozmárszőröket orrom barlangjaiból. Hátrazseléztem a hajam, kék Davidoff parfümöt permeteztem nyakamra. Kinyitottam a vasalóállványt, évek óta nem vetemedtem ilyesmire. Kivasaltam a fehér ingem és a sötétbarna bársonyfarmer nadrágom. Halszálkás zakót öltöttem magamra. Mindig is úgy gondoltam, az igazi írók csakis így öltözködnek: halszálkás zakó, fehér ing, mikrokord bársonyfarmer (csakis mikrokord, semmiképpen sem makrokord).

Úgy éreztem, ilyen pompás külsővel bűn lenne a tömegközlekedést választanom. A kiadóm Budapest egyik romos, lepukkant környékén működik, a nyolcadik kerületben, semmi kedvem nem volt illatosan és elegánsan részeg hajléktalanok és utcán hugyozó, bűzlő koldusok között sétálgatni. Még kiszívnák belőlem az energiát, amit oly sok munka árán szippantottam magamba az ősi kínai életművészet útját járva. Magamhoz vettem egy üveg kovászos uborkát, még augusztusban készítettem a gangon, ahová egész délelőtt odasütött a nap. Hiszen úriember nem megy vendégségbe üres kézzel. Taxit hívtam a Király utca 114. elé.

A liftben összetalálkoztam a közös képviselő asszonnyal, akit a ház lakói Rózsaszín Pumának hívtak. A hölgy minden nap ugyanazt a rózsaszínű Puma-melegítőt viselte, senki nem látta másik ruhában. Szerencsére nem kellett hosszabban beszélgetnem vele a ház felé fennálló tartozásaimról, mert nem ismert meg. Talán még sohasem látott megborotválkozva, fogalma sem volt arról, milyen az igazi, sima bőrű ábrázatom. Fölényesen végigmért, és kényesen beleszippantott a parfümös levegőbe.

– A hatodikon volt? – kérdezte halovány gyűlölettel.

Ráhagytam, persze, ott.

Undor ült ki az arcára, elfordult tőlem, mintha leprás lennék. A hatodikon ugyanis egy kurva lakott. Sugárzó, dimbes-dombos, platinaszőke, negyvenes asszony. Az igazi nevét nem tudtuk, a postaládájára csupán ennyi volt írva: JENŐ. (Talán a nő vezetekneve vagy az előző lakó neve lehetett?) Így hát mindenki „jenőzte”. A csinos perdita rettenetesen csípte a szemét a közös képviselő asszonynak. Rózsaszín Puma is negyvenes volt, de már elhasznált, kiégett, ráncos, petyhüdt, randa. A férfiak messze elkerülték, de legmesszebbre a férje kerülte. Ez a Jenő meg – akit naponta legalább féltucat, többnyire jólszituált úr látogatott – ropogós, harapnivaló, dinnyemellű, mindig jókedvű teremtés. Rózsaszín Puma minden egyes lakógyűlésen felvetette, hogy a bűnös nőnek minimum háromszoros közös költséget kéne fizetnie, mert ugye rengeteg kuncsaftja használja a liftet, koszolja sáros cipőjével a lépcsőházat, égeti a gangon a lámpát éjjel. A lakók azonban rendre leszavazták a felvetést. Talán, mert úgy gondolták, jó a kurva a háznál. Vagy csak azért, mert mindenki szívből gyűlölte Rózsaszín Pumát. De senki sem annyira, amennyire Rózsaszín Puma gyűlölte magát.

A nyekkenés, ahogy az öreg lift megállt a földszinten, olyan volt, mintha egy tyúk nyakát tekerték volna ki. Rózsaszín Puma megvető pillantással, köszönés nélkül távozott, és az udvar felé indult.

Az eső még mindig szakadt, fekete esernyőmmel és az ötliteres uborkásüveggel remekül mutattam a sarkon. A bérautó öt percet késett. A sofőr sötétbarna bőrdzsekit viselt, napszemüvegét feltolta kopaszodó homlokára, nyakában vastag aranyláncon zöld-fehér FTC-címer lógott. Összehajtottam az esernyőt, beszálltam a hátsó ülésre. Az uborkásüveget a lábam közé, a műanyag szőnyegre helyeztem. A taxis Jabbára hasonlított a Csillagok háborújából, szinte szétfolyt a régi, fehér Mercedes kopott műbőrülésében.

– Emlék névre?

– Azt ugye említette a diszpécser hölgy, hogy nembeszélő taxit rendeltem?

– Említette.

– Rendben – bólintottam, és bemondtam a kiadó címét.

A sofőr óriási tokáján csillogott a verejték, a visszapillantó tükörben láttam a szemét, tekintete szúrós volt, akár egy jégvágó. Az autó teljes erővel nekilódult, elévágtunk a roggyant 78-as trolinak. Csúcsforgalom volt, leesett az eső, egész Pest kocsiban ült.

Milyen jellemző, gondoltam, hogy az én otthonomat, a Király utcát éppen egy csehóról nevezték el. Mert tényleg így történt, a belvárosból a Városerdőbe tartó szűk, keleties sugárút az Angol Király kocsmáról kapta nevét. Elhaladtunk a 71-es szám előtt, ahol egykor a Király Színház működött, innen indult diadalútjára a Csárdáskirálynő. Elhaladtunk a csipkés ház előtt, melyet Pekáry Imre városi alkapitány építtetett 1848-ban, a századfordulón pedig Krúdy lakott itt a rabbi lányával, Satanellával. Elhaladtunk a Bécs Városához Címzett Vendéglő előtt, melyet egykor Gundel is bérelt, és ahol a Boldogult úrfikoromban játszódik. Elhaladtunk a 37-es szám előtt, itt állt az a ház, melyben Szomory született. Végül elhaladtunk a hírhedt Blaue Katze mulató előtt is, ahol a walesi herceg botrányosan belezúgott a világszép Waldau Jeanette-be.

Jabba beletaposott a gázba, némán repesztettünk át a városon, közben Amy Winehouse-tól a Love is a Losing Game-et hallgattuk. Played out by the band, love is a losing hand.

Gizike, a kiadó titkárnője nyájasan fogadott. „Pá, művészem.” Ezt mondta mindenkinek, még a pizzafutárnak és a postásnak is. „Pá” volt, ha jöttél, „pá-pá”, ha mentél. Gizike fején mindig volt kalap, és a kalapján mindig volt virág. Mindig más formájú, más színű kalap és mindig más virág. Bogaras, vagány vénség, minden irodalmi eseményen, minden egyes felolvasáson, díjátadón, kerekasztal-beszélgetésen és bemutatón menetrendszerűen megjelent. Senki se tudta a valós korát, de úgy százhúsznak nézett ki. Úgy emlegette a magyar irodalom egykori legendáit, mintha mindannyian a személyes ismerősei lettek volna. „Maga el se tudja képzelni, Bundáska, hogy az Ernőnek mekkora farka volt. Mint egy veszett cet”, súgta oda nekem egy könyvbemutatón, miközben a színész átéléssel szavalt a Jónás könyvéből. Talán Osváthra gondolt. Vagy Szépre. „Maga bűzlik a piától, mint a Sanyika”, mondta máskor, mikor éppen a kiadóba érkeztem. Milyen Sanyika, kérdeztem kissé akadozó nyelvvel. „Milyen Sanyika? Milyen? Hát a Weöres Sanyika.” Megint máskor (a József Attila-díjakat adták át a Szépművészeti Múzeumban), odajött hozzám, azt hittem, gratulálni fog, de nem, a nyakamba borult, potyogtak a könnyei. „A Lőrincnek csak annyit jelentett egy nő, akár egy törött nyelű lapát.” Nem kérdeztem semmit, csak megsimogattam ráncos, szép arcát. Rögtön tudtam, hogy Szabó Lőrincről beszél.

– Pá, művészem. Csak nem a Mórhoz? Csak nem pénzért? Elfogyott az előleg? Bundáska, maga olyan szörnyen link, mint a Jenő. Nem zsidó maga véletlenül, kicsim?

Heltai vagy Rejtő? Nem gondolkodtam most ezen. Nem volt erre most idő, a halálba indultam. Biztos voltam abban, hogy Mór, a kiadó igazgatója, kenyéradó gazdám ezúttal le fogja harapni a fejem. Nincs kegyelem. Leharapja, megrágja, majd a sarokba köpi. „Egy ingyenélő, semmirekellő, hazug magyar íróval kevesebb” – kiált majd ki a szobájából Gizikének. „Húzzátok ki a honorlistáról, és valaki vigye ki innen a hullát”.

Már háromszor vettem fel nagyobb összegű előleget arra a könyvre, amiből még egy sort se írtam meg. Hogy egészen pontos legyek, egy betűt sem. Még annyit se találtam ki, miről fog szólni, kik lesznek a szereplők, mikor és hol játszódik.

Mór hetente telefonált, menjek be hozzá a kiadóba, beszélnünk kell. Könyörgött, biztatott apai, jóságos hangon és invitált szívélyesen. Később már ordított, fenyegetőzött, őrjöngött. Próbáltam húzni az időt, hazudoztam vidéki felolvasóestekről, elhúzódó válóperről, szerelmi bánatról, költözködésről, tengerparti nyaralásról. Nagyanyám halálát például háromszor hoztam fel mentségül.

Most végre ott álltam az ajtaja előtt. Bátortalanul kopogtattam.

– Gyere.

Beléptem. Vagyis inkább lassan becsúsztam a résnyire nyitott ajtón, ahogy a meztelencsiga csusszan át komótosan két kerítésléc között. Szégyenkezve sütöttem le szemem.

– Bundás, micsoda kellemes meglepetés – mondta Mór barátságosan, és elvette az uborkás üveget. Tudtam, hogy rajong a kovászos uborkáért. Hangjában nem volt semmi gúnyos vagy ironikus felhang, őszintén örült nekem. Nem ordított, nem ráncolta homlokát. Kezet szorítottunk, megveregette vállamat, hellyel kínált. Kiszólt Gizikének, hogy azonnal hozzon albán konyakot és kávét. A kiadó olykor kiadott egy-egy albán szerzőt. Az albán szerzők mindig hoztak ajándékba konyakot. Az albán konyakot senki nem szerette. Így az albán konyakot mindig azok a hazai szerzők kapták, akik a legtöbbel tartoztak a kiadónak. Nincs akkora vödre senkinek, amibe beleférne az összes albán konyak, amit én Mórnál megittam.

– Nem hivatalos, baráti látogatás – mosolyogtam zavartan, és reszketve cigarettát kerestem a zakózsebemben.

Már nem lehet dohányozni az épületben, így az ő irodájában sem, ő is leszokott másfél hónapja, de én csak egészen nyugodtan gyújtsak rá, mondta. Ne zavartassam magam, semmi gond, majd Gizike este kiszellőztet. Az uborkás üveget eltette a szekrényébe. „Olvass minden nap!” feliratú műanyag hamutartót helyezett elém az asztalra. Gizike megérkezett a konyakkal és a kávéval. Kicsit megnyugodtam, szívverésem alább hagyott. Úgy látszik, kivégzésemet későbbi időpontra ütemezték, gondoltam. Hátradőltem a faragott karfájú, trónnak beillő fotelben, belekortyoltam a konyakba, és lazán füstöltem.

Mór a kiadó új sikerkönyveit mutogatta. Ezt harmincezerben adtuk el itthon, ezt nyolc nyelvre fordították, ez megkapta a német kritikusok nagydíját. Próbáltam a legjobb arcomat mutatni: olyan bárgyún vigyorogtam, mint egy kokainista liverpooli rakodómunkás, aki éppen kilép a kikötői nyilvánosház kapuján. Kissé talán el is bíztam magam, azon morfondíroztam, ha ennyire jól mennek a dolgok, talán még újabb előleget is kérhetek egy alkalmas pillanatban. Negyedóra múlva Mór otthagyta a könyvespolcot, leült velem szemben, és ő is rágyújtott.

Mélyen belenézett a szemembe.

– Valld be, Emlék, de őszintén, az utóbbi két évben írtál te valamit?

Féltem. Mórnak olyan orosz feje van. Olyan sztavroginos. Magas, szikár ember, a tekintete démoni. Az ereje teljében lévő Tolsztoj grófra hasonlít. Ha fotós lennék, biztosan készítenék róla egy sorozatot, ahogy Jasznaja Poljanában bő, hófehér parasztingben kaszál a zöld réten, a homlokáról gyöngyözik az izzadság, okos szemei megszállottan égnek.

– Nahát. Talán. Majdnem.

Csak ez a három szó jutott hirtelen eszembe, ezeket variáltam dadogva.

– Szóval egy sort sem.

– Egy sort sem – vallottam be férfiasan.

– Mondd, Bundás, mi a baj?

– Nem tudom. Elég sok. Felsorolni se tudom.

– Kaptál annyi előleget, hogy fel tudd sorolni – mondta, és most már tudtam, a büntetésem mégsem marad el.

– Ez igaz. Igen. Kaptam némi előleget. Szó se róla. Szóval az indokaim. Főként a depresszió. Főként. De nem mindösszesen. Szerelmi csalódások tömkelege. Rossz, cudar nők tucatjai. Mind elhagyott.

– Mind?

– Az összes. De tényleg – mondtam, majd elpottyantottam néhány hamiskönnyet. Törőcsik Mari se csinálta volna nálam jobban.

– Bundás! Mások egyetlen szakításból téglavastag regényt írnak – emelte fel hangját Mór. – Hogy most az öreg Balzacot ne is említsem. De a barátod, Heller éppen a múlt héten tett le az asztalomra egy hétszáz oldalas könyvet. Pedig nem is kapott előleget. Egy fillért se. Regény egy elmúlt szerelemről, ez az alcíme. Gyönyörű. Pedig vele is csak annyi történt, ami veled, meg az összes balfasz íróval. Egy hülye picsa lelécelt. Ennyi.

– Ugyan, Mór, a Hellerrel hagyjál engemet békén. Meg a Heller olvasóival is. Én még az olyan régimódi írókban hiszek, akik a világ könnyeit isszák magukba, hogy aztán olyan könyvet írjanak, mely erősen hat az emberi lélekre. Pelevin szerint a huszonegyedik században az írótól már csak azt várják, hogy a maximális nyereséget hozó szöveggé változtassa át az életben szerzett benyomásait. Az irodalmi alkotás a legjobban eladható szókombinációk összeállításának művészetévé vált. Ez Heller: nyerő szókombináció és tengernyi olvasó. Arról már nem is beszélve, hogy Balzac és Heller összes szakítása együtt is csak habkönnyű neurózis az én életem tragédiájához képest.

– És még mi a baj?

– És még? Kell ennél több? De ha kell, hát tessék! Amelyik nő véletlenül nem hagyott el, azt meg én hagytam el.

– Van még?

– Van hát. Például... Hát... A skizofrénia.

– Micsoda?

– Az-az. Mondom. Skizofrénia. Darabokra hasadt a személyiségem. Egyik napról a másikra. Tényleg. Szerinted lehet így írni? Szanaszéjjel hasadt egóval?

– Ezt most pontosan hogyan érted? – kérdezte, és öntött mindkettőnknek még egy kupica konyakot.

– Megpróbálom elmagyarázni, de meg kell értened, most se vagyok egyetlen ember. Hol saját magamnak képzelem magam, érted, Emlék Bundás novellistának, máskor meg...

– Máskor meg?

– Tudom, hogy hihetetlen, de máskor meg azt hiszem magamról, hogy James Lee vagyok.

– James Lee? Az meg ki a szent szar?

– James Lee. Nos, James Lee... izé... egy cowboy.

Lövésem sincs, miért pont ez jutott eszembe. Csak hazudtam összevissza, ahogy a csövön kifért. Menekültem. Amerre látszott egérút: előre. Magam is meglepődtem, hogyan tudok ennyi elképesztő baromságot összehordani egy szuszra. De hát, végül is író vagyok, ez a mesterségem.

– Cowboy? – ráncolta orosz homlokát Mór.

– Igen. Pontosan. Cowboy. Izé. Vagyis westernhős. Hogy egészen pontos legyek, bankrabló. James Lee, a Mocskos Tizenegyek Bandájának vezére.

– Hoppá! Ez érdekes – csettintett.

Mórnak szokása a csettintés. Ha csettint, akkor minden oké. Kissé fel is lélegeztem.

– Érdekesnek érdekes – nyavalyogtam –, de nekem ez szörnyű kín!

– Ez kell nekem! Igen, ez kell. Egy westernregény! Tizenöt nyelvre eladjuk, plusz a filmjogok. Itt az ideje, hogy valami pénzt is hozz a házhoz.

– De Mór! Egy: én novellista vagyok. Kettő: te meg egy rendes kiadó. Az ország legjobb kiadója. Te nem akarhatsz egy westernt! Mi ütött beléd?

– De akarom a westernt. Érted? Eleget fizettem már neked ahhoz, hogy tudjam, mit akarok – villogott sötéten a szeme. Igen, őrült fény csillogott a szemében. Most tényleg úgy festett, mint Sztavrogin.

Két albán konyakot ittam még és egy kávét. Természetesen előleg nélkül távoztam. Mórt nem hatotta meg semmi. Akarta a westernt, ragaszkodott hozzá. Amikor zálogban elhelyezett értékeimre, különös hangsúllyal a nagyapai Schaffhausen karórámra tereltem a szót, csak annyit mondott: húsz hét.

– Rohadjak meg, ha még egyszer hazudok – súgtam Gizikének távozáskor.

– Jaj, Bundáska, hogy hányszor hallottam már én ezt a mondatot. Dehogyis hagyják maguk abba a hazudozást. Amíg lélegeznek és ver a szívük, addig biztos nem. Maga is éppen olyan notórius hazudozó, mint Dezső volt. Amit kérdezett, már az se volt igaz. Pá-pá, művészem.

Kosztolányi, Szomory vagy Szabó?

Nekiálltam az írásnak. Nem látszott más kiút. A poros billentyűzet puszta látványától is hányingerem támadt. Utáltam az irodalmat, az írókat, a betűket, sőt mindent, ami a művészettel kapcsolatos. Magamat leginkább. Szerettem volna boldog szerelmes lenni inkább. Vagy úszómester egy mediterrán tengerparton. Vagy a kettő egyszerre.

Három napig éjjel-nappal a monitor előtt ültem. Naponta csupán egy-két órát szundítottam a fotelben. Írás közben méregerős orosz teákat ittam, elszívtam hat doboz kék Camelt. El is készültem néhány oldallal. Beleolvastam, és majdnem elsírtam magam. Szánalmas volt. Azzal vigasztaltam magam, hogy még rettentően sok idő áll rendelkezésemre, három nap híján húsz hét. Előbb egy kis erőgyűjtés, belső építkezés, alapozás, és majd azután nekiállok a piszkos melónak. Fundamentum nélkül nincsen torony.

Így aztán pontosan oda jutottam, ahonnan pár napja elindultam: az ágyba. Visszabújtam a paplan alá, és Szekula Teréz 1881-es szakácskönyvét tanulmányoztam, különös tekintettel arra a szegedi halászlére, mely kecsegéből, pontyból, harcsából és tokból készül. Lelki szemeim előtt megjelent Szekula rendőrkapitány tüneményes húga, Terézke, aki a halak felbontásánál megfelelő óvatosságot eszközöl, nehogy az epehólyag elfakadjon. Aki a halakat csak amúgy véresen dobja a bográcsba, a paprikát kanalanként adagolja, közben óvatosan riszálja a főzőedényt.

2

Évek óta alaposan megtervezett, szigorú napirend szerint éltem. A lakásból csak nyomós indokkal léptem ki. A elfüggönyözött szobában, az ágyban fekve, lámpafénynél receptes könyveket, a fürdőkádban pedig krimiket olvastam. Ez nagyjából ki is elégítette szellemi igényeimet. Szerettem a magányt. Túl voltam már számos csalódáson, és tökéletesen egyetértettem Schopenhauerrel abban, hogy csakis az lehet boldog, aki beéri önmagával. Szerettem egyedül főzni, elmerengni egy pohárka Bodrikutya fölött az élet hiábavalóságán, és a maszturbációban sem találtam semmi kivetnivalót. Ha pedig beszélgetni támadt kedvem, mindig ott volt Kázmér, a sárga műanyag kacsám, aki a fürdőszobában lakott.

Anyagi nehézségeim gyakran adódtak. Soha nem értettem, miért vagyok folyton leégve, mikor munka és előleg mindig akadt. A Metal Hammernek rockzenei cikkeket, a Gusto magazinnak étteremkritikákat írtam, napilapoknak friss krimikről adtam recenziót. Régebben olykor néhány novella is kibukott belőlem, de akkor már évek óta semmi. Művészetmentes voltam két éve. Gond nélkül éltem tehát. Igaza volt Hamvasnak: aki leszokik az írásról, az féltékenység nélkül tud gyönyörködni mások írott szavában.

A rezsim alacsony volt, a sárga csekkjeimet ritkán fizettem be, nőre költenem jó ideje nem kellett. Vendéglői számláimat fizették, könyvet és lemezt ingyen kaptam a kiadóktól. Kollégáimmal ellentétben nem ragaszkodtam a drága borokhoz sem, a Bodrikutyát termelői áron, háromliteres kiszerelésben vettem a Szondi utcai borboltban. Elvileg állandóan kilógott a gatyából a seggem, de gyakorlatilag mégis fényesen lubickoltam a budapesti popéletben. Csillogó, felkapott, trendi éttermekbe jártam, mindenféle fogadásokra hívtak, koncertekre kaptam ingyenbelépőt. Konyhám falát egy falvédő díszítette: „Szegények vagyunk, de jól élünk.” A kacskaringós betűk alatt a Nyugat címlapjáról ismert könyöklő, bajszos alak: a rodostói levelező. Előtte az asztalon gyertya, tinta és egy sárga kiskacsa. A falvédőt édesanyámtól kaptam karácsonyra, direkt nekem hímezte.

Semmi problémám nem volt az életben, azt leszámítva, hogy a lelkem olyan üres és sötét volt, mint egy halott város általános iskolájának tornaterme éjjel.

Mindig is szerettem az őszt, a rozsdás fényeket, a szelíd halálszagot. Ezen az őszön is kiválóan éreztem magam egyedül, regényírói terveimről hamar letettem, és újra átadtam lelkem a buja enyészetnek. Receptek, krimik, és közben ordított a hangfalakból a Slayer, a Misfits, a Motörhead vagy a System of a Down. Vasárnaponként pedig mindig komolyzenét hallgattam. Nem kívánkoztam sehová, senkihez, jóideje édes magányban teltek napjaim, hol az ágyban, hol a fürdőkádban.

Nem is lett volna semmi baj, ha izgága alaptermészetem egyszer csak fel nem lázad. Mert hiába vett körül szinte végtelen csend és nyugalom, a belső hang noszogatni kezdett: nem lehet így élni, ki kell lépni a világba! Jó – adtam meg magam végül, mikor már nem győztem hallgatni izgága alaptermészetem –, legyen neked igazad, egy kis sétából olyan nagy baj mégse lehet, irány a Városliget – és levetettem állandó otthoni viseletemet, a kopott azúrkék fürdőköpenyt.

Felöltöztem és sétálni indultam. Október elseje volt, szerda, Malvin napja, koraeste. Kikémleltem a kukucskálón, hogy Rózsaszín Puma nem járőrözik-e éppen a gangon. Száztízezer forintos közösköltség-hátralékkal nem kockáztathattam. Mikor semmi gyanúsat nem észleltem, lassan kimerészkedtem a lépcsőházba. Óvatosan, lábujjhegyen közelítettem meg a liftet. A földszinten a mennyezeti húszas égő gyér fényében kinyitottam a postaládát. Egy rakás boríték, értesítő, szórólap, számla zuhant rám. Gáz, villany, közös költség, felszólítás, pizzafutár, lakást keres, meghívók. A sok szemét közül kiragyogott egy elegáns, ezüstözött szélű boríték, arany betűkkel a nevem alá írva: „V.I.P.” A többit hanyagul a kabátzsebembe gyűrtem, de ezt a levelet rögtön kibontottam. A meghívókártyán az állt, aznap estére hivatalos vagyok a Dead Lion Music Clubba, a Hamis Csöcsök zenekar lemezbemutató partijára.

Könnyelműen azt gondoltam, ez sem lehet rosszabb, mint ha néhány elfuserált alakkal leiszom magam az Édenben, a Szimplában vagy a Sirályban, mert általában ez lett a vége a városligeti sétáknak. Visszafordultam, felmentem a lifttel. Felhúztam a szűk, fekete bőrnadrágom, magamra kaptam a szakadt farmerdzsekit, hátrazseléztem a hajam. Tíz perc múlva már úton voltam a Nagymező utcai szórakozóhelyre.

Nyirkos noéidő volt odakinn, bent a klubban viszont trópusi hőség. A vendégek homlokán verejték gyöngyözött. Az afrikai bútorokkal és fekete faszobrokkal berendezett pincehelyiség zsúfolásig telt felkapott sorozatszínészekkel, paplanszájú celeblányokkal, buta modellekkel, felfuvalkodott médiamunkásokkal, szmokingos üzletemberekkel, púderes seggű budai zsúrpubikkal, beképzelt politikusokkal és öregedő zenészekkel. Teltház volt, egy gombostűt nem lehetett leejteni. Mindenki úgy tett, mintha jól érezné magát, mintha remekül szórakozna. Pedig nem, szó sem volt róla: itt egytől egyig mindenki dolgozott. Főműsoridő volt. A szemükkel folyton a fotósokat keresték. Azt figyelték, honnan fog villanni a vaku. Puszilkóztak, ölelkeztek, helyezkedtek, dörgölőztek, smúzoltak – ezerrel pörgött a pesti popélet.

A Hamis Csöcsök diszkópunk együttes zsírúj formáció volt, pár hónapja állt össze. A frontembert, Miklóst elég jól ismertem, azokból az időkből, mikor a régi bandája, a Vérnősző Barmok még igazi, könyörtelen punkzenét játszott. Az első lemezüket (Vérehulló fecskefű) egekbe emeltem a Metal Hammerben. Nem csupán barátságból. Pengeéles szövegek és mocskos, kőkemény punk’n’roll jellemezte dalaikat, világítóan tehetségesek voltak és botrányosan jók. Apró, füstös, külvárosi klubokban léptek fel, a színpadról állati beleket öntöttek bádogvödörből a pogózó közönségre, élő hörcsögök fejét harapdálták le koncert közben. Őszinte és vidám srácok voltak. Később felfigyelt rájuk egy meleg producer, látott bennük fantáziát, ahogy mondani szokás. Jó-jó, ügyesek vagytok, de ahhoz, hogy beinduljon a cashmachine, poposabbra kell venni a figurát – mondta Miklóséknak. A megoldás a következő – magyarázta a producer –, a Vérnősző Barmok nevet Hamis Csöcsökre kell cserélni, a punk hangzást meg a Boney M. örökzöld slágereivel kell vegyíteni, nektek pedig fiúkból azonnal lánnyá kell változni.

A vérnősző barmok így varázsütésre hamis csöcsökké alakultak, a négy ámokfutó heteróból négy betépve vigyorgó, idióta, seggriszáló transzvesztita lett. A célközönség, a nemi identitását kereső tizenéves nemzedék pedig valósággal csüngött a Hamis Csöcsökön. A lemezboltok előtt hosszú sor kígyózott, mikor dedikáltak, a kamaszok sikítva csápoltak koncertjeiken, a zenetévékből is ők folytak hónapok óta, jelentős popparti elképzelhetetlen volt nélkülük.

Érkezésem után nem sokkal felfedeztem a sokadalomban azt a bizonyos meleg producert, aki Hamis Csöcsökké tette a bandát. A terem hátsó sarkában ült oroszlánfejekkel díszített, fekete trónszékben. Mellette lángvörös hajú, lufimellű, pink koktélruhát viselő luxusprosti ficánkolt. Csókolóztak. A férfi feje olykor eltűnt a lotyó mély, szoláriumbarna dekoltázsában. Persze, tudtam, hogy mindez csak színjáték, az előadás csupán a fotósoknak szól. Biztos forrásból értesültem arról, hogy a producer a tizenkét éves fiúkat szereti, egyszerre néggyel-öttel is megbirkózik.

Nem kívántam keveredni a celebnéppel. Csak szerettem volna békében és ingyen leinni magam a fényűző díszletek között. Meg ugyan mi dolgom lett volna nekem ezekkel? A híresekkel, akik mások fejében keresik a boldogságot.

Ültem a bárpultnál, a lábtartók fa majomfejek voltak, fejem fölött csillogó diszkógömb forgott. Hörpöltem az ingyenkoktélokat, és fűztem a félhomályban a dundi pultoslányt. Etelnek hívták, nem volt még húszéves, állatorvosnak tanult. Elmesélte, hogy egy alföldi tanyán nőtt fel Hódmezővásárhely mellett, a szülei birkákat tenyésztenek, és neki minden vágya, hogy egyszer majd jószágokat gyógyítson. „Malackákat, bocikat, kutyusokat, macsekokat”, így mondta. Fogalma sem volt a koktélokról, bevallotta, soha nem iszik. Azt a tucatnyi löttyöt, ami az itallapon szerepelt (a szokásos közhelyek: Sex on the Beach, Mojito, Piña Colada stb.), úgy készíti, hogy a tulaj egy kis, kockás füzetbe felírta neki a hozzávalók helyes arányát. Tetszett nekem ez a lány, az ártatlansága, a magánya. Meg a szegecsekkel kivert, masnis öve és a köldökéig sem érő pólója között lágyan hullámzó bébihája. Akkor már hónapok óta nem voltam nővel. Valamit adni akartam neki, valami ajándékot. Nem borravalót, nem üres bókokat, hanem valamit, amit csak én adhatok Etelnek. Elmeséltem hát a Hemingway-daiquirí regényes történetét.

– Tudja, Etel, tizennégyben új italosfiú került a havannai Floridita bárba – búgtam, mint egy kanos dobosgém. – Ő volt a katalóniai Constantino Ribailagua, akit hamarosan mindenki csak Constanténak, azaz Állhatatosnak szólított. Constante később megvásárolta a bárt. Több mint százötven koktélreceptet ismert, az alapanyagok mindig ugyanazok voltak: trópusi gyümölcsök, cukor és kubai rum. Az ő találmánya a daiquirí is. A klasszikus daiquirí rum, zöldcitrom és cukor keverékéből készül, melyet egészen apróra tört és habbá felvert jégre öntenek, esetleg pár csepp maraschinót vegyítve hozzá. Hemingway Constantéval egyetértésben dolgozta ki a Daiquirí Speciált, azaz elhagyta a koktélból a cukrot, ám dupla adag jéghabot és dupla adag rumot alkalmazott. Így keletkezett a Daiquirí Barbár módra, avagy Daiquirí Papa módra, majd továbbfejlesztett változata, a Dupla Papa.

– Szívesen megkóstolnám ezt a Papát – mondta Etel huncutul mosolyogva.

Már a számon volt, hogy azt mondom, mindössze pár sarokra lakom, hagyjuk itt ezt a megveszekedett cirkuszi majomparádét, eresszünk forró vizet a kádba, csináljunk sűrű habot, ugorjunk bele, és kortyoljunk közben Dupla Papát. Láttam Etelen, hogy a jelentős korkülönbség ellenére határozottan szimpatizál velem. Csakhogy ezt a tulaj is éppen így érzékelte. A pocakos, hatvanas, farmeringes, cowboykalapos tulajdonos – még mielőtt ajánlatot tehettem volna Etelnek – váratlanul beviharzott a pult mögé, erősen karon fogta a lányt, és a ruhatárba ráncigálta. Helyére egy idősebb, vézna, kígyófejű vörös érkezett: a ruhatárosnő. Utálatos vigyor ült arcán, elém vágott egy újabb mojitót.

– A vendégekkel nem kokettálhatunk, ez nem kupleráj, mi itt dolgozunk, kérem – sziszegte a csúszó-mászó.

Legalább a telefonszámomat fel kellett volna írnom Etelnek, mérgelődtem magamban. De már késő volt. A tulaj ott állt a ruhatárnál, és dühös farkaskutyaként őrizte a dundi Etelt.

Tizenegy is elmúlt, és én még mindig magányosan ültem a bárpultnál. Bámultam a bikinis szépségversenyt, ha a koktélos poharam kiürült, a ráncos ruhatárosnő már készítette is az újabb italt, intenem se kellett. A meleg producer az est fénypontjaként a színpadra szólította a Hamis Csöcsöket. „Az év meglepetésbandája”.

Miklós (hamiscsöcs-nevén: „Bloody Mary”) nem volt jelen. Egy sashegyi magánklinikán pihente ki az elmúlt hónapok kokaincsíkos munkanapjait. A banda jelenleg csak három taggal működött, ez azonban nem akadályozta meg őket abban, hogy elnyomják a Rasputint kicsit sexpistolsosan. Csillogó, flitteres trapéznadrágban, pattogó műmellekkel, ezüstszínű parókában, kirúzsozva-kipúderezve. Természetesen playbackről. Bloody Mary helyett a basszusgitáros srác tátogott, de a közönség észre sem vette, hogy valami nem stimmel.

Most kellene ezt az egész tapsikoló, viháncoló, táncikáló tömeget leönteni egy nagyobb vödör langyos birkabéllel, gondoltam. Eszembe jutottak a régi szép idők. Azok a hajdani vagány éjszakák, mikor a Vérnősző Barmok még külvárosi kocsmákban léptek fel, és nem ismerték a jó ízlés határait.

Részeg voltam. És ahogy ez ilyenkor lenni szokott, magányos vadász lett ittas szívem. A táncparkettet figyeltem, ahol a betonrészeg celebek rángatták, forgatták, tapizták egymást. A szerelmet kerestem a tömegben, a Nagy Őt, az Élet Értelmét. Ki akartam verni Lénát a fejemből. Lénát, aki elhagyott. Mert miatta lett a lelkem olyan üres és sötét, mint egy halott város általános iskolájának tornaterme éjjel.

Minél jobban keressük, minél kétségbeesettebben, annál mélyebbre gurul a bokor aljába a szerelem pöttyös lasztija, gondoltam. Behúztam még egy Piña Coladát, dülöngélve indultam a férfimosdó felé. A Hamis Csöcsök a Bahama Mamát tolta a színpadon. Már annyira be voltak állva, hogy tátogni is elfelejtettek, de ez a szintén mámoros nagyérdeműt cseppet sem érdekelte. Önfeledten vonatoztak körbe-körbe, mintha valami vidéki sátoros lagziban lennének.

Az egész klozet afrikai feketefából volt. Minden. A kézmosótálca, a tükörkeret, a vécéajtó, még a vécékagyló is. Odaálltam a tigrisfej alakú piszoár elé. Csak úgy lehetett belevizelni, ha a vadállat nagyra tátott szájába beletoltam a dákót. Rettegve, óvatosan dugtam oda a szerszámomat, majd lassan elengedtem az izmokat. A fehér húgysugár egyenesen a tigris torkába lövellt. Remegett kezemben a farkam. Nem csoda, az ember nem minden nap tolja fekete fatigrisek szájába a pélóját.

 Még a piszoár előtt álltam, és akkurátusan ráztam ki az utolsó vizeletcseppeket, amikor hátulról megkopogtatta valaki a vállam. Megijedtem, nem hallottam, hogy valaki bejött volna a mosdóba.

Félve pillantottam hátra. Nagymellű, szakállas fickó állt mögöttem kökénykék kisestélyiben. A dekoltázsában csak úgy burjánzott a mellszőr.

– Egy hermafrodita, a kurva életbe, egy igazi hermafrodita. Micsoda őrült parti, hej! Vagy csak hallucinálok? Nem kéne többet innom – motyogtam félhangosan.

– Kéred a boldogságot? – kérdezte a szakállas halkan.

– Orális szex vagy kokain?

A kisestélyis férfi hallgatott.

– Drága Freddie Mercury, az van, bazmeg, hogy momentán egyikre sincs dellám.

– Kéred a boldogságot? – ismételte meg.

– Nagyon szépen köszönöm, igazán kedves vagy, meg minden, de le vagyok égve, nincs egy petákom se. Átmeneti, de komoly anyagi problémákkal küzdök, a kiadóm is bekeményített, pajtás, értsd meg!

– Nem kerül pénzbe – mondta. – Én azért élek, hogy egyszer az életben mindenkinek megmutassam, hol lakik az ő boldogsága. Boldogságdémon vagyok ugyanis. Mindenkinek van egy esélye, most te jössz.

– És ha nincs otthon a boldogságom, kiscsillag? Akkor mi van? Akkor elénekeljük duettben, hogy „Boldogság, gyere haza”? – kérdeztem, és felröhögtem a saját poénom.

De a démon nem nevetett velem. Hallgatott.

Felhúztam a sliccem, megfordultam. Arra gondoltam, nahát, a boldogság kék madara mégiscsak létezik. A boldogság kék palimadara itt áll előttem egy fekete afrikai budiban.

– Ha nem akarod a boldogságot, hát akkor nem muszáj. Én mindenesetre elmondom a címet, és ha kívánod, oda is kísérlek.

– Na, jól van, nyuszifiú, vége a műsornak, kopás! És ma már ne szívjál többet, oké? – mondtam, és indultam kezet mosni.

– Ahogy gondolod. De a címet kötelező megmondanom. Ez a szabály. Ha nem akarod hallani, kérlek, fogd be a füledet! – szólt, és azután tényleg elmondta a címet.

Azzal a szerelemdémon sarkon fordult, és kisétált a mosdóból. Észbontóan riszálta a hátsóját. Ami valószínűleg éppen olyan szőrös volt, akár a mellkasa vagy az arca.

Erre a gondolatra megborzongtam. Zubogott a kezemre a langyos víz. És akkor hirtelen úrrá lett rajtam a nyugtalanság. Mi van, ha a démon mégis igazat mond? Mi van, ha az átkozott cinizmusom megint tönkretesz mindent? Mi van, ha tényleg eljött életem nagy lehetősége, és most némi gúnyolódás kedvéért újra elpasszolom a szerelem pöttyös lasztiját?

Kivágtam az ajtót, rohantam a hermafrodita után. A Hamis Csöcsök a Daddy Coolt játszotta. A ruhatárnál kaptam el a démont, Etel már a nercbundáját adta fel. A cowboykalapos tulaj fenyegető pillantással mért végig. A medika könnyes szemmel nézett utánam, ahogy elhagytam a diszkót a nagycsöcsű, szakállas dívával.

A hermafrodita vörös Volvója az Ó utcában parkolt. Beszálltunk, és ő betolta a lejátszóba Frank Zappa Sheik Yerbouti CD-jét. Esélyünk se volt beszélgetni, a zene maximális hangerővel bömbölt a hangfalakból. „Hey there people I’m Bobby Brown, they say I’m the cutest boy in town, my car is fast my teeth is shiney, I tell all the girls they can kiss my heinie.” Tomboló szélviharban utaztunk, alig lehetett látni a felkavart portól. A szakállas nem tévedt el egyszer sem, tökéletesen tudta, mit csinál, hová tart. Valószínűleg csukott szemmel is odatalált volna. Körülbelül másfél óráig tartott az út, már amennyire ezt hullarészegen fel tudtam mérni. Az is lehet, hogy tíz perc volt vagy három óra.

Külváros. Borzasztó, szürke paneltornyok mindenfelé. Proletár paradise. Kiszálltunk, a szélben eltakartuk a szemünket. Ekkor már zuhogott is, csuromvizesek lettünk. Tízemeletes ház, sokadik emelet. A liftben két nagy tócsa maradt utánunk. A démon megállt egy piros ajtó előtt, és becsöngetett. A torkom kiszáradt az izgalomtól. El akartam futni, de ő belemarkolt a dzsekim ujjába.

Kinyílt az ajtó.

Göndör, világos aranybarna hajú, kissé kancsal, harmincas lány nyitott ajtót. Csak egy áttetsző, vörös selyemhálóing takarta testét. Lehelletnyit húsos volt, kerek, de kövérnek, vagy akár csak teltkarcsúnak semmiképpen nem nevezhető. Nem is embernek tűnt, inkább humanoid robotnak: a mozdulatai szögletesek voltak, a pillantása belefúródott a végtelenbe.

– Alszik – magyarázta a démon. – Mély álomban van, holnap semmire sem fog emlékezni.

– Öreg, rohadjak meg, ezt nem hiszem el! Alélok a gyönyörtől, ennyire jó nőt életemben nem láttam – ujjongtam. – Az arca, mint a fiatal Brigitte Bardot-é. Nem is, inkább Tordai Teri. De van benne valami marilynes is, ez kétségtelen. Ám leginkább talán Paprika Steen. Még a Blue Hustleren sem láttam hasonlót. Pedig...

– Már találkoztatok – mondta a démon.

– Soha – jelentettem ki határozottan.

– Kétszer is.

– Emlékeznék rá.

– Egyszer két sorral előtted ült a Művész moziban, sok évvel ezelőtt. Egy kínai lánnyal nézted a Veszett a világot, egyébként a lány azóta prostituált lett Firenzében. Mármint a kínai. Másodjára akkor találkoztatok, éppen azon a napon, mikor elváltál. Elsétált melletted a Király utcán. Megfordultál. Megnézted a fenekét. Csak éppen nem tudtad, hogy ő a te boldogságod. Most már tudod. Ő az. Senki más. Kérdezz tőle bármit.

– Mellbőséged?

– Kilencvenkettő – válaszolta a lány színtelen hangon.

– Derékbőség?

– Hatvanhat.

– Csípőbőség?

– Nyolcvankilenc.

– Főzni tudsz?

– Velős pacal, flekken, sólet, kacsasült, lazacderék cáriasan, kagylóleves, Stroganoff bárány, ezek az erősségeim.

– Fantasztikus. Kedvenc külföldi íróid?

– Swift, Rabelais, Chandler, Hašek, Bulgakov, Bret Easton Ellis, Bukowski és még sorolhatnám. Nyitott vagyok irodalmi ügyekben.

– És zavar, ha egy férfi naphosszat olvas a fürdőkádban?

– Dehogy zavar, egyenesen imádom. Imádom a pasikat, akik olvasnak. Még egy pohár bort is viszek nekik a kádba. Elvem, hogy a férfit nem szabad zavarni, ha jól érzi magát.

– És hogy állunk a hisztivel?

– Kicsit se vagyok hisztis, nekem a férfi idol, akinek eszem ágában sincs elvenni a szabadságát. A férfit nem birtokolni akarom, hanem szeretni és boldoggá tenni. Én még a régi iskola követője vagyok. A nagymamám a példaképem.

Nem hittem a fülemnek és a szememnek. Még vagy húsz kérdést tettem fel az alvó lánynak a panellakás ajtajában, és a válaszok éppen olyan tökéletesek voltak, mint ő maga.

– Ő tényleg az én boldogságom – állapítottam meg végül, és hálásan megráztam a szőrös démon kezét.

És akkor teljesen elment az eszem egy szempillantás alatt. Nem tudom, mi ütött belém. Reszketni kezdtem, remegtem a félelemtől, izzadságcseppek szánkáztak alá a homlokomról, kivörösödtem, tikkelt a szemem, a szívem rákapcsolt, szinte kiugrott a mellkasomból. Hirtelen sarkon fordultam, a démon utánam kapott, de nem sikerült megfognia. Már rohantam is lefelé a sötét lépcsőházban. Hármasával vettem a lépcsőfokokat, a fordulóknál métereket röpültem. Kiszaladtam a házból, de ott sem álltam meg, csak futottam tovább az esőben. Egész éjjel csak rohantam, át a lámpafényes utcákon és tereken, át a viharon, át a városon, át az életen, át mindenen. Mindegy merre, hová, csak el onnan, el a tökéletes nőtől.

Verejtéktől csatakosan ébredtem Király utcai ágyamban. Már délután kettő is elmúlt, a párnámból csavarni lehetett a vizet. Eleinte semmire sem emlékeztem az előző éjjelből. Teljes black out. Olyan tökéletes sötétség volt az agyamban, mint egy teli porzsákban. Később aztán szép sorban csaknem minden emlék visszaszivárgott az elmémbe. Előbb a dundi medika villant be, majd a Hamis Csöcsök, a szakállas transzvesztita, a panellakás ajtajában a perfekt nő, és legvégül még a végtelennek tűnő futás is.

Az a mocskos, gyáva szívem megint tönkretette az életemet, gondoltam. Hajszál híja volt csak a boldogságomnak, de megint elcsesztem. Dühömben földhöz vágtam a vekkert. A rugók és a fogaskerekek szanaszét gurultak a padlón. Fejemet a kezembe temettem, és olyan erősen zokogtam, mint egy kupec, akinek az utolsó lovát lopták el a vásárban. Napokig csak feküdtem az ágyon, és potyogtak a könnyeim. Minden szóra, hangra, színre, illatra emlékeztem, csak éppen a címre nem. Külvárosi lakótelep, paneltorony, lift, piros ajtó. Másra nem. Később már nem is sírtam, elfogytak a könnyeim. Csak ültem az ágy szélén, a vekkert szereltem, teljes erővel koncentráltam, de a cím csak nem jutott eszembe. Se a város, se az utca, se a házszám. Semmi.

Mindez évekkel ezelőtt történt.

Azóta Bloody Mary túllőtte magát egy vidéki kultúrház vécéjében.

Azóta a meleg producer vett egy házat Mallorcán, és őrületes bulikat rendez tizenkét éves fiúkkal.

Azóta Etel otthagyta az egyetemet, és a belvárosi diszkóklub tulajdonosának kitartottja lett, naphosszat várja zsíros szeretőjét egy garzonlakásban, ahol a papagájaival él.

Azóta a boldogságdémon több millió embernek mutatta meg életük igazi párját.

Azóta a Boney M. frontembere, Bobby Farrell hatvanegy évesen egy szentpétervári szállodában szívroham következtében elhunyt.

Azóta a vörös, kiélt ruhatárosnő férjhez ment, és a Nagykörúton működtet jósdát.

Azóta bejárta a nyugati sajtót a hír, hogy a kilencéves indiai kislány, Twinkle Dwivedi nap mint nap vért könnyez, és az orvosok tökéletesen tanácstalanok.

Azóta a Hamis Csöcsök feloszlott, egyikük villanyszerelő, másikuk dúsgazdag strici, a harmadik életben maradt tag pedig előbb megyei szkanderbajnok, majd falusi alkoholista lett.

Én meg hetekig gubbasztottam a Művész moziban vagy fel-alá járkáltam a Király utcán, hátha megint szembejön a boldogságom. Máskor némán néztem maga elé a Szimplában, forralt bort ittam, lila hagymás zsíros deszkát ettem. Vagy az Izabella utca sarkán működő „Díszhal-madár” üzlet kirakatában bámultam a színes guppikat a hetvenöt literes akváriumban. Vagy éppen az alumínium kiskanállal komótosan kavartam méregerős duplámat az Édenben. Vagy unottan, rutinból szeretkeztem egy idegen ágyban. Vagy az anyámmal beszéltem telefonon.

De bármit is csináltam, közben mindig azon kattogott az agyam: vajon hol lakik a boldogság?

November 3-án, hétfőn, Győző napján felhívtam a kiadót.

Gizike vette fel.

Mondtam, Mórt keresem.

– Pá, művészem. Egy picit várj, mindjárt megnézem.

Pár perc csend után Gizike szomorú hangon közölte, hogy csak most jutott eszébe, Mór Kenyába utazott egy könyves konferenciára, és hetekig nem is lesz. Vagy hónapokig.

– Esetleg évekig, Gizike?

– Esetleg évekig, művészem. Azt üzeni, sose feledd, írni csak írás közben lehet! Pá-pá – és lecsapta a kagylót.

3

Három évig éltem együtt Jolánnal. Házasok voltunk. Három év poklot csináltunk végig. Az együtt töltött időnek mindössze egyetlen tanulsága volt: a házasság még az alkoholnál is gyorsabban pusztít. Egy becsületes zsírmáj felhizlalásához a legmasszívabb alkesznek is legalább tíz, de inkább tizenöt évre van szüksége. A házasság ehhez képest villámgyorsan felzabálja az önbecsülést, szétcincálja az idegeket, kiheréli a lelket. Van úgy, hogy egyetlen nászi esztendő is elegendő arra, hogy végleg kicsináljon.

Jolán a válásunk után a következőket terjesztette rólam. 1. Elviselhetetlenül büdös a lábam, mert sajnálom a pénzt százszázalékos pamutzoknira. 2. Képtelen vagyok leszokni a maszturbálásról. 3. Szopom az ujjamat álmomban, akár egy csecsemő. 4. A sárga műanyagkacsámmal fürdök. 5. Mániákusan takarítom a lakást, ha rám tör a pánikbetegség. 6. Iszok, mint a kefekötő. És végül 7. Mindössze egyetlen embert tudok elviselni magam mellett: „Zafírt, a szatírt”.

És az exnejem nagyjából igazat beszélt.

Zafír hatéves korom óta volt a legjobb barátom. Az egyetlen igazi barátom az életben. Együtt nőttünk fel egy unalmas, poros alföldi kisvárosban, osztálytársak voltunk az általános iskolában és később a gimnáziumban is. Én jómódú és szerető orvosszülők egyke gyerekeként semmiben nem szenvedtem hiányt, boldog, nyugodt és kiegyensúlyozott gyermekkorom volt. Zafír négyévesen, anyja öngyilkossága után nevelőszülőknél landolt két húgával. Az apja börtönben ült, elsikkasztotta a fél téeszt a szeretője (egy titkárnőnek álcázott kurva) miatt. A mama nem tudott együtt élni a szégyennel, és a papa gyöngyház markolatú halas bicskájával vágta át a könyökhajlatát a lehajtott vécédeszkán ülve. A gyerekei mindezt a fürdőkádból nézték végig. A nevelőapja (Rezső bá’, vagy ahogy Zafír hívta: „Rezsnyev elvtárs”) brutális barom volt, részeges munkásőr, aki olykor véresre klopfolta Zafírt. Persze ezek a verések általában nem voltak tökéletesen indokolatlanok. Barátomat már zsenge ifjúkorában körüllengte „a szélhám enyhe mételye”. Kilencévesen elindult Afrikába oroszlánra vadászni, a szolnoki pályaudvaron fülelték le a rendőrök. Rögtön kiszúrták, nem volt éppen nehéz észrevenni, Zafír hátán Rezsnyev elvtárs AMP 69 gépkarabélya lógott. Tizenkét évesen kilenc tantárgyból bukott félévkor, új iskolai csúcs volt. Tizenöt évesen saját bukmékerirodát működtetett a gimi vécéjében, szinte mindenre lehetett fogadni: a helyi vízipóló-meccsek eredményére, bizonyítványátlagokra, a menza aznapi menüjére, vagy éppen arra, miniszoknyában érkezik-e az iskolába az első tavaszi tanítási napon Jutka néni. Zafír mindig tele volt lóvéval, a fiúk felnéztek rá, a lányok rajongtak érte. Tizenhét évesen rajtakapták a szertárban Jutka nénivel, a huszonhárom éves, nimfomániás kémiatanárnővel. Az ügyet Rezső papa (aki addigra munkásőrből kereszténydemokrata alpolgármesterré lényegült át) kérésére elsimították. A kikapós Jutka néni a szomszédos kisváros gimnáziumába került, de Zafír is elnyerte méltó büntetését. Rezsnyev otthon surranójával rúgta le a rosszcsont fiú veséjét, majd vállszíjával festett hurkákat a hátára. A verések után barátom rendszerint elmenekült hazulról, és hetekig nálunk lakott. A szüleim többször is felajánlották, költözzön hozzánk véglegesen, de ő előbb-utóbb mindig visszament a testvéreihez.

Leérettségiztünk, és ő végre eljöhetett Rezsőéktől. A ballagás napján látta utoljára nevelőszüleit. Elsőre felvették a Színművészeti Főiskola operett szakára, énekes-színész lett belőle. Sokáig az Operettszínházban játszott, de később – bizonyos nem mindennapi körülmények miatt – alkalmatlan lett a táncos-komikus szerepkörére.

Én a jogi egyetemre jártam, de három év után abbahagytam. Halálosan untam a paragrafusokat. Amikor otthon bejelentettem, hogy felhagyok tanulmányaimmal, jobb sorsra érdemes szüleim összeomlottak. Biztosan nem merném állítani, de erős a sejtésem, hogy negyedszázados házasságuk is erre ment rá. Addig békében éltek, szerelemben, mondhati, példafrigy volt az övék. A „kudarc” után (igen, így nevezték egyetemi pályafutásom végét, kudarcnak, életük kudarcának) teljesen megváltoztak. Mikor nagy ritkán meglátogattam őket, az addigi meleg családi otthon helyett hangos és gyűlölettel teli pokol várt. A legkisebb nézeteltérés is pillanatok alatt háborúvá hízott, az üvöltözés, a fenyegetőzés, a porcelánok falhoz csapkodása mindennapi műsorrá vált. Szerencsére hamar belátták, hogy így nem lehet élni. Másfél évvel a „kudarc” után apám otthagyta állatorvosi praxisát, és elköltözött szeretőjével Pécsre, hogy megírja élete főművét.

Anyám egyszer könnyek között vallotta be nekem, ő a lelke mélyén mindig is sejtette, hogy rossz végem lesz. Hiába voltam kisgyermeknek okos, szép és tejszőke, hiába imádott az összes tanítónéni, valami már akkor nem stimmelt velem. Ugyanis engem csak a szar érdekelt. Semmi egyéb, csak a szar. Amikor harmadik után a szünidőben a szüleim elvittek Splitbe nyaralni, szeptemberben az első dolgom volt, hogy a „Hol jártam a vakáció alatt?” című házi dolgozatban kifejtsem véleményemet a Diocletianus excsászár palotájának padlóján látható rejtélyes lyukakról. Amelyekbe, ugye, beleszartak a rómaiak. És ott, a kőpadló alatt, tele van a mély ókori szarral. Micsoda izgalom volt nekem ez a gondolat! Ókori szar. Sok ókori szar. A tanítónéni javaslatára édesanyám pszichológushoz vitt, aki megállapította, nincs komolyabb lelki sérülésem, egyszerűen vonzódom a fekáliához. És vonzódom mindenhez, ami büdös, gonosz, kellemetlen, fájdalmas, undorító vagy botrányos. Cserébe viszolygok mindentől, ami szép, jó, nyugodt, kellemes, helyes, dicső. És a sötét oldalhoz való ragaszkodásom nemhogy csillapult volna a későbbiekben, de egyre erősödött. A nagyvázsonyi Kinizsi-várból se maradt meg bennem más, csak a „gótikus árnyékszék”. A következő év eleji dolgozatomban hosszan értekeztem a gótikus szarról, mely a vár mélyében alszik évszázadok óta. Megint meg kellett látogatnom a pszichológust.

Az egyetem alatt – majd később is, egészen a házasságomig – együtt éltünk Zafírral. Előbb albérletekben, később, mikor lakást vettem, azonnal hozzám költözött. Voltak pillanatok, amikor úgy képzeltem, nem él Budapesten olyan tizenhét és ötvenöt év közötti nőnemű emberi lény, akit Zafír már rá ne bírt volna arra, hogy vele szexuális viszonyt létesítsen. Sohasem értettem, mit esznek a nők Zafíron. Nemcsak ripacs volt, de ostoba és mélynövésű is. Köpcös, hörcsögképű törpe. A borostája foltokban nőtt az arcán, a haja ritkás és zsíros, bőre szürke. Igaz, szteppelni remekül tudott, és valamicske hangja is volt. Ha felment a színpadra, és nekiállt a „Jaj, cica, eszem azt a csöpp kis szád” című örökzöldet énekelni, a nőnemű publikum elveszítette az ép eszét. Ráolvadtak a színházi székre. Hiába, na, ha alszik az értelem, előjönnek a szörnyek.

A jogi egyetem abbahagyása után pár évig kártyából, lóversenyből és biliárdból éltem. Este hétkor keltem, délben feküdtem. Remek életem volt. Kezdetben egész szépen muzsikáltam, lakást vettem, autót, és nem kellett számolnom, hány bourbont iszom este zsugázás közben. Később a szerencsém végleg elhagyott, teljes anyagi csődbe jutottam. Fűnek-fának tartoztam, attól rettegtem, hogy valamelyik orosz kártyapartnerem, esetleg egy türelmetlen török bukméker megelégeli tartozásomat, és laposra pofoztat a gorilláival. Ideje volt új pénzkereső foglalkozás után néznem. Mivel az égvilágon semmihez sem értettem, természetesen írni kezdtem. Az irodalom a semmirekellők utolsó mentsvára. Nekem is bejött: megjelent pár könyvem, és volt némi sikerem a novella műfajában. A kritika kedvezően fogadott, de én pár év után mégis elvesztettem hitemet a literatúrában. Váratlanul és egyszerűen történt – egy reggel felébredtem, és azt mondta a hang a fejemben: hazugság, hogy a novella a lét kapuján dörömböl. Akkor meg minek? Kérdeztem a hangtól. Minek, ismételte a hang. Azóta is visszhangzik a fejemben: minek, minek, minek...

 Miután elváltam, Zafír rögtön felvetette azt a csábító ötletet, miszerint újra összeköltözhetnénk. Minden megint úgy lenne, mint a régi szép időkben, kacsintott. Ez annyit jelentett: szeretné, ha újra eltartanám.

– Mindkettőnknek meg kell tanulnunk egyedül élni – hárítottam el ajánlatát diplomatikusan. – Ez a férfi sorsa, végül mindannyian egyedül maradunk. És ahogy a nagy filozófus mondta, mikor végül egyedül maradunk, akkor dől el, ki is maradt egyedül.

– Mi a fasz bajod van? – kérdezte Zafír, és sértődötten hagyott ott.

Pár hónappal később Jolán állt elő ugyanezzel a javaslattal. Talán újra megpróbálhatnánk az együttélést. Ez annyit jelentett: szeretné, ha újra eltartanám. Javasoltam neki, Zafírnál kopogtasson, neki is hasonló tervei vannak, ő sem tud magányosan élni. Én viszont szeretnék végre végleg egyedül maradni. És ekkor ő is megsértődött. Mindketten megfogadták, hogy soha többé nem állnak velem szóba. Mit tagadjam, ez nem kevés boldogsággal töltött el.

Ez az idilli állapot sajnos nem tartott sokáig. Zafír hamar ráébredt, hogy együttélés nélkül is remekül el tudom tartani. Így kicsit macerásabb ugyan a dolog, hiszen hetente meg kell látogasson, újra és újra kölcsön kell kérnie. Régen ez sokkal egyszerűbben ment. Reggel, mikor még aludtam, Zafír beletúrt a székre hajított nadrágom zsebébe, és annyi pénzt vett ki, amennyit csak talált. Ha később szóvá tettem a dolgot, csupán annyit válaszolt nyeglén, én őt ne basztassam, neki kurvára szörnyű gyermekkora volt. És ezzel az állítással képtelenség lett volna vitatkozni. Ha mégis vitatkoztam, megmutatta a hátát, melyen hosszú forradások futottak, Rezsnyev elvtárs munkásőrövének nyomai.

A volt feleségem is gyorsan meggondolta magát. A nő, aki nem is olyan régen még az utcán pofozott fel, aki mocskos stricinek nevezett a szomszédok előtt, aki az elköltözésekor csupaszra pakolta a lakásomat – szóval ugyanezen nő most nyávogó-dörgölődző kiscicává változott. A szerelmével üldözött. Októberben megint előkerült, naponta többször is felhívott. Képtelen voltam lerázni, folyton a nyomomban volt. Nem tudtam vele megértetni, hogy ha választanom kellene közte és az aztékok rituális szívkitépése között, habozás nélkül voksolnék az utóbbira.

Azon a télen egyformán rettegtem a folyton kölcsönkérő Zafírtól és az életközösséget visszaállítani óhajtó exnejemtől. Náluk jobban csak a FŐGÁZ-tól féltem. Többször is levélben adták tudtomra, hogy bosszút forralnak ellenem. Tetemes tartozásomat megtorlandó le fogják szerelni a gázórámat. Bujkáltam a világ elől. Zafír elől, Jolán elől, Rózsaszín Puma elől, a gázosok elől, és persze leginkább magam elől. Nem vettem fel a telefont, a csengőt leszereltem a gangrészemet elzáró rács mellől. Nem esett nehezemre a rejtőzködés, mindig is szerettem a magányt. Gyerekkorom nagy része úgy telt, hogy önmagammal gombfociztam. Én voltam a Barcelonával és az argentin válogatottal is. Kerek volt a világ, mindkét csapatban játszott Maradona, és mindig én vesztettem.

December 19-én, pénteken, Viola napjának kora délutánján udvarra néző, tágas konyhámban üldögéltem. A Hamis Csöcsök első lemeze (Halálcsillag) bömbölt, vörösboros birkapörköltet eszegettem. Talán már egy hete nem hagytam el a lakást. „Szeretlek, cicabogár / Pedig nem vagyok Humphrey Bogart / Kérlek, légy az enyém / Ezért a lukas metrójegyér’ / Ami a szívem, a szívem, a szívem.” Így szólt az első szám (Metró) refrénje, a zene persze Boney M.-feldolgozás volt.

Megcsörrent a telefon. Annyira belemerültem a zenébe és a friss, gőzölgő pörkölt élményébe, hogy elfelejtettem, nem szabad felvennem a mobilt. Mire ez eszembe jutott, már késő volt. Zafír hívott, és törzshelyünkre, az Éden presszóba invitált.

– Hagyjál békén, pillanatnyi pénzzavarral küzdök, és különben is, egy nagyívű westernregényben vagyok. Nyakig merültem a melóba. Nemsokára leadás, húsz hetet kaptam, és Mór kinyír, még sehol sem tartok.

– Emsék nyakára keleti gyöngyöt? – kiabált a telefonba Zafír. Gondolom, ezt valamelyik szerepéből, talán egy zenés népszínműből vehette. – Ezt a szanaszét baszott magyar irodalmat akarod boldogítani a te világító tehetségeddel? Felejtsd el, bazmeg! Nem érdemelnek meg téged. Itt az ideje, hogy rendbe hozzuk a szintén szanaszét baszott barátságunkat.

Negyed óra reménytelen verbális harc után rájöttem, nincs mese, esélyem sincs ellene. Nem tehetek mást, azonnal indulnom kell az Édenbe. A kocsmában azután órákig hallgattam, ahogyan folyik belőle a desztillált hülyeség. Nők, házszámok, macsóduma, lovitippek, malac viccek – a szokásos agymenés. Szerencsére az évek során kialakítottam már egy speciális technikát, amivel Zafír lavinaként hömpölygő őrültségei elől el tudtam zárni elmémet. A szemébe néztem, bólogattam, néha elmosolyodtam, olykor felröhögtem, de nem voltam ott. Egész máshol jártam. Egy nyugodt és néma tájon. A távoli és végtelen hómezőkön. Vagy egyedül a sivatagban. Ültem a sarokban, kortyoltam a hideg sört, néztem, ahogy Zafír tátog, ahogy nyüzsög, lélegzik körülöttünk a kocsma, de belül csak a teljes némaság volt, olyan csend, mintha a tenger fenekén gubbasztanék törökülésben. A nyugalom szappanbuboréka akkor pukkadt szét, mikor barátom a vállamat kezdte rángatni.

– Hahó, Emlék! Itt vagy, bazmeg? Élsz még? Érted, amit mondok, Emlék? Egy kis pénz kéne. Pénz. Lóvé. Zseton. Korpa. Suska. Lé. Zsozsó. Mani. Tudod?! Ami ember és ember között különbséget tesz.

Vigyorgott, mint a csecsemő, akinek tollal csikladozzák a talpát. Dohányszínű fogai kilógtak szájából. Balsejtelmem újra beigazolódott. Zafírt nem csupán eltunyult barátságunk újraélesztésének heves vágya sarkallta erre a találkozóra. A kopaszodó hímdizőz két és fél óra barátkozás után lelejmolt tízezerre, majd azt is közölte, a söreit és a hosszú, piros Marlboróját se tudja kifizetni.

– Zafír, miért nem tudod kifizetni a számládat, ha most adtam tíz ropit? Megmagyaráznád?

– Ugyan, Bundás, hát nem azért kértem kölcsön, hogy rögtön elbasszam a lóvét. Nekem spórolnom kell. Hát lopom én a pénzt, bazmeg? Egyik fillért teszem a másikra. Fillérből lesz a forint.

Úgy gondoltam, itt az ideje távozni, eddig tizenkétezer forintot húzott le rólam Zafír, elég volt a barátságból mára. Most szépen hazamegyek, és nekiállok a westernnek. Néhány hónap múlva levágom a vastag kéziratot Mór asztalára, és blazírt pofával csak annyit mondok: „Na ezt csinálja utánam a kis kedvenced, a Heller!” Kitöltöm a számlát, felmarkolok egy rakás pénzt, és mint aki jól végezte dolgát, elhagyom az épületet. Távozáskor egy tízezrest odahajítok Gizike asztalára: „Pá-pá. Ezen meg tessék egy rendes fácántollas stüszi kalapot venni arra a szöszke fejire, csókolom.”

– Ne menj még! – kérlelt Zafír. – És a barátság? Az smafu? Igyunk még pár sört. Az a szájbakúrt művészet várhat. Ne sürgesd a lelked. Ő jobban tudja nálad, mikor akarja megszülni hűtlen gyermekét.

Némán felálltam, köszönös nélkül távoztam. Még leskelődtem kicsit az utcáról az üvegfalon keresztül. Az éhező Zafír távozásom után hátradőlt, rágyújtott, kért még egy sört, majd a korsóval peckesen a félkarú rablóhoz sétált.

A Király utca hetedik és hatodik kerületi oldala között átvágtam a havas úttesten. Már a liftre vártam, mikor csörgött a telefonom. Jolán volt. Természetesen nem vettem fel. Azt hittem, jól átvertem szegényt. De ezúttal ő vert át engem. Mikor a negyediken kiléptem a liftből, döbbenten láttam, hogy ott áll a rács előtt. Valaki beengedte a bejárati kapun. Ez valószínűleg Rózsaszín Puma bosszúja az elmaradt közös költségekért, ő nyithatta ki a kaput Jolánnak, gondoltam. Már késő volt elfutni. Jolán dacos arca semmi jót nem ígért. Már a gangon ordítani kezdett.

– Mi a faszér’ nem veszed föl, Bundás? Mi a faszér’? Hát hallom, hogy kicsörögsz, baszki!

Kinyitottam a rácsot, betuszkoltam a gangrészemre, közben próbáltam megnyugtatni. „Ne a szomszédok előtt, kérlek! Nem muszáj már ordítanod, kicsim, nem vagyunk már házasok, igazán lazíthatsz!”

A lakásban önmagához képest is csúnya hisztériába csapott. Bőgött, csapkodott, kiabált, sikítozott, poharakat tört. Éppen úgy, mint a régi szép időkben. Döbbentem figyeltem a műsort, és azon tűnődtem, ugyan mit szerettem én ezen a kékkörmű, cicanadrágos, paradicsomhajú, szálkásra aerobicozott testű, sakálhangú, elkényeztetett, vegetáriánus nősténysárkányon? Eszembe jutott az a délelőtt, amikor Jolánt megismertem. Nyár volt, hétágra sütött a nap, lágy szellő fújdogált, a világ még fényes, és én az Andrássy úton betértem egy bioboltba. Csalánteát akartam vásárolni, mert akkoriban még kényes voltam az egészségemre. A csalán ugyanis gyógyítja a májat és az epét, a napokig elhúzódó piálások után általában csalánkúrát tartottam. Beléptem az üzletbe, és ott állt a pult mögött ez a dögös vörös, ez a pesti Julianne Moore, feszes és ragyogó. Fehér köpenye mélyen kigombolva, ha kicsit pipiskedtem, a körtecicik bimbójáig beláttam. Egy tál puliszkának is merevedése támadt volna a látványtól. A rőt lány bódítóan mosolygott, és abban a cukros mosolyban annyi jóság és szeretet volt, hogy legszívesebben nem is a szerelmét kértem volna, hanem, hogy fogadjon fiává, engedje meg, hogy a kisgyereke legyek, tegyen rám pelenkát, és én bebújok a meleg, puha mellei közé, és többet onnan soha nem jövök elő.

Három év házasság után Jolán jóságos ragyogásából sötét derengés lett. Gonosszá száradt. Csalódott, vézna, idegbeteg nő lett. Megőszült, haját ketchupvörösre festette. Úgy nézett ki, mint egy drogos lotyó. És – be kell valljam – ebben a metamorfózisban nekem is jelentős szerepem volt. Ha a kormányzatok csak kicsit is odafigyelnének állampolgáraik mentális egészségére, azonnali hatállyal betiltanák a házasság intézményét.

– Jolán, elárulnád, hogy te milyen alapon cirkuszolsz itt nekem? Mi közünk van nekünk egymáshoz? Fordulj szakemberhez, az őrület szélén táncolsz. Vagy szedj össze magadnak egy új pasit, és azt is gyötörd halálba. Mit tudom én! Csinálj, amit akarsz, csak engem hagyjál lógva.

– Miért hazudtad, te görény, hogy lesz egy talicska gyerekünk, baszki? – üvöltötte bőgve, a festék két nagy, sötét karikává folyt szét szemei körül. – Miért hazudtad, hogy soha nem hagysz el? Hogy én vagyok a legédesebb cicabogár?

– Valamit csak mondanom kellett, nem? Házasok voltunk.

– Miért mondtad, hogy elviszel Egyiptomba?

– Úristen, ezt már hányszor megbeszéltük! Százéves sztorikkal jössz nekem?

– És mért pont azzal a tetovált kurvával kellett lelécelned? Miért?

– Na látod, ezt a kérdést már én is sokszor feltettem magamnak.

– És mire jutottál, ha szabad kérdeznem?

– Nem találtam meg a választ a kérdésre. Hidd el, most már tudom, hogy rossz választás volt. Mással kellett volna kezdenem, Léna nem volt jó ötlet. Meg is szívtam. De hát saját kárán tanul az ember. Meg aztán... – próbáltam tovább magyarázkodni, de egy gigantikus pofon félbeszakított.

Mi tagadás, ezen a pofonon nemcsak én, de Jolán is meglepődött. Nézte a tenyerét, és nem értette, mi történt. Úgy bámulta a saját kezét, mintha egy másik emberé lenne. Nem hitte el, hogy ezt valóban ő tette.

Álltunk egymással szemben, a levegőben még ott remegett a csattanás. Néztünk egymásra, és fogalmunk sem volt, hogyan jutottunk idáig. Két elbaszott élet, két tanácstalan csodálkozás. Jolánnál csak magamat sajnáltam jobban. Még az is megfordult a fejemben, hogy átölelem ezt a rohadék roncsot, megcsókolom a homlokát, leültetem, kávét főzök neki, és kicsit beszélgetek vele.

Ám mielőtt emberbaráti énem megcsillanhatott volna, két férfi rontott be lakásom ajtaján. Egy kicsi, holdfényarcú kövér meg egy pengeszájú langaléta. Mindketten koszos, kezeslábas munkaruhát viseltek.

– Maguk meg mi a retket keresnek itt? Hogy jöttek be? Ez egy magánlakás, kikérem magamnak ezt az inzultust!

– A FŐGÁZ-tól jöttünk – vigyorogtak kárörvendőn a szakik.

Rohadjak meg, nem zártam be a rácsot, nyilallt belém a felismerés. Annyira lefoglalt Jolán hisztije, hogy elfelejtettem bezárni a rácsot. Öreg hiba.

A FŐGÁZ Stanja és Panja rövid bemutatkozás után elmondták, már legalább tízszer próbálkoztak bejutni a lakásba, ez idáig sikertelenül. Nagyon örülnek, hogy most végre eredményesen zárhatják le ezt a hosszúra nyúlt és randa ügyet. Hozzátették, hogy a hatodik kerület egyik legjelentősebb lakossági adósa vagyok. A kicsi kövér rögtön kiszúrta az előszobában a gázórát.

– Ezek meg kicsodák? – kérdezte a gázóra felett lógó bekeretezett posztert bámulva.

– Ez itt minden idők legnagyobb krimijének, a The Big Sleep-nek a filmplakátja. Írta Raymond Chandler, a forgatókönyv William Faulkneré, rendezte Howard Hawks. A képen a két főszereplőt látja, Humphrey Bogartot és Lauren Bacallt.

– Uraim, óriási hiba volt erre rákérdezni! – mondta gúnyosan Jolán. – Ha idejében nem állítják le, soha nem hagyja abba, és még reggel is itt fognak állni az előszobában, és ez az állat még akkor is a rohadék krimijeiről fog ugatni. Mert ez egy nemnormális! Ez egy mániákus! Ezt aztán semmi más nem érdekli, se a párkapcsolat, se a család, se az emberi kapcsolatok, mert ezt a mocskot csak a nyomorult bűnügyi regényei érdeklik, semmi egyéb, nekem elhihetik!

– Hűha, Lacikollega, darázsfészekbe nyúltam! – vigyorgott a kicsi a magasra, majd táskájából szerszámokat kotort elő, és nekiállt a gázóra leszerelésének. A langaléta meg hegyi beszédbe kezdett arról, milyen csúnya dolog használni a gázt és nem fizetni érte, hogy ezzel a közösséget károsítom meg, a közösséget „veszem kutyába” és így tovább.

Közben Jolán sem tétlenkedett, újra teljes átérzéssel üvöltött, zokogott, tört és zúzott a konyhában. A szekrényből és a csorgatóból a tiszta edényeket mind a falhoz csapta. Könyörögtem neki, legyen némi belátással, és legalább azokat törje, amik még nincsenek elmosogatva. De ő rám se hederített, hatalmába kerítette a pusztítás sötét ösztöne. „Ezt Egyiptomért!” „Ezt a büdös kurváidért, baszki!” „Ezt a meg nem született gyermekeinkért!” „Ezt meg azért a tetkós ringyóért!” Egyetlen tányér, bögre vagy pohár se halt meg ok nélkül, mindegyiknek megtalálta a maga bűnét.

Sztereóban ment a lebaszás. A konyhában Jolán dühöngött, az előszobában Lacikollega tartotta vádbeszédét. Két tűz között ragadtam, teljes volt a káosz. Tehetetlen voltam. Úgy döntöttem, megfutamodok. Fogtam magam, és bezárkóztam a fürdőszobába, csináljanak, amit akarnak.

Úgy húsz perc múlva, mikor végre elültek kint a zajok, előbújtam rejtekemről. Jolán és a gázosok eltűntek. A gáz elzárva, a porcelán szilánkjaira törve a konyhakövön, a birkapörkölt a falon. A dobhártyám sajgott, a kezem remegett, alig tudtam a számba tolni a kék Camel füstszűrős végét. Becsuktam a szemem, és arra gondoltam, nyugi, az életem csak rossz álom. Mindjárt kinyitom a szemem, és ki fog derülni, hogy ez az egész nem történt meg. Gyerek leszek újra és a Barcelona–Argentína gombfocimeccset játszom egyedül. És megint minden rendben lesz.

Háromig számoltam, majd lassan kinyitottam a szemem. Szétnéztem. A gáz elzárva, a porcelán szilánkjaira törve a konyhakövön, a birkapörkölt a falon, a dobhártyám sajgott, a kezem remegett. Tényleg minden megtörtént. Igaza volt Zafírnak, ha iszunk még pár sört, most sokkal beljebb lennék. Mind emberileg, mind szakmailag.

Visszamentem az Édenbe, rendeltem a pultnál egy korsó sört feles unikummal.

– Valami baj van, gyönyörűm? – kérdezte a pici, kunarcú pincérnő, Anettka.

– Lukas metrójegy a szívem.

– Kinek nem az? – csattant fel Anettka sértődötten, mintha lesajnáltam volna a boldogtalanságát.

– Anettka, ma mindenki a vendégem. Maga is. És írja a többihez.

Megpillantottam a pult melletti asztalnál Mátyust, ezt az összeaszalódott, szomorú kis koboldot, aki az édeni nyomorultak közül is talán a legszánalmasabb volt. Hamuszürke öltönyében gubbasztott a tévé előtt. Nem nézett senkire, csak a képernyőt bámulta. Üres volt a fröccsös pohár előtte. Nyugdíjas statisztikus, özvegy, és még itt, a lét legalsó polcán is csak megtűrt, szürke egérke.

– Drágám, a Mátyus úrnak meg adjon egy dupla Jamesont sok jéggel és két pár roppanós virslit tormával – intettem Anettkának.

A kisegér hálás mosollyal köszönte meg.

PROLÓGUS

A KARAKÁL HARAPÁSA

Tizenegyen voltak. Tizenegy bivalyerős, acélkemény férfi, életük virágjában. Mégis mind kidőltek néhány hónap alatt. Olyan gyorsan hullottak a porba, ahogy a kaktusz elszáradt virága hullik a sivatag homokjára. A „Mocskos Tizenegyek Bandája” szempillantás alatt vált semmivé. Pedig három állam törvénytisztelő polgárai rettegtek tőlük, és éppen a legmagasabban állt csillaguk. Százmérföldes körzetben nem élt olyan bankigazgató, kinek rémálmaiban ne szerepeltek volna. A Pinkerton Ügynökségnek senki másra nem fájt a foga, csakis a tizenegyekre. Villámgyorsak voltak, kíméletlenek és pontosak. Jéghideg profik.

Egyszer, talán Dogheartban egy afrikai ribanc azt mondta James Lee-nek, hogy olyan kegyetlen a tekintete, mint a karakál harapása. És a kurva megmutatta bal fenekét, amiből jókora darab hiányzott. Nagyobb almányi. Látszottak az állat rettentő fogainak nyomai. Mint amikor a hegyoldalból kirobbantanak egy darabot, úgy festett a perdita csokoládészínű segge.

Még aki reszketett tőlük és gyűlölte őket, az is a példás szakembereknek feltétlenül kijáró, elismerő hangon nyilatkozott a Mocskos Tizenegyek Bandájáról. A Dirtyland Review például szó szerint ezt írta: „Tizenegyen vannak, és mind a tizenegy tudja a dolgát. Nem vitás. Brutális, amit művelnek, de a bankrablás történetének fényes csillagai. Szempillantás alatt veszik be a bankot, és mindenkit megölnek. Mindenkit.”

Nem lövöldöztek bele a vakvilágba – emberbe, plafonba, falba. Nem, ők mindenkit megöltek. Kill ’em all! – ez volt a zászlójukra hímezve. Mindenkit, egytől egyig. Nem hagytak szemtanút. Nem számított se vén, se nő, se gyerek. Bizonyos embereknek sokat kell szenvedniük az életben. Ám akik rosszkor voltak rossz helyen, vagyis találkoztak a Mocskos Tizenegyek Bandájával, azoknak nem kellett sokat kínlódniuk. Ők rövid úton meghaltak. Istennél a kegyelem.

A Mocskos Tizenegyek Bandája előbb mindenkivel végzett a bankban, azután már robbantották is a mackót. A páncélszekrényt rendszerint Mendez intézte, ő volt a dinamitfelelős a csapatban. Mindig korán reggel dolgoztak, nyitás után néhány perccel csaptak le a bankra. A sheriffek általában későn kelnek, mert egész éjjel járőröznek, meg aztán iszákos népség is, nem kenyerük a hajnali kelés. Mire a sheriff felébredt virágos álmából, letörölte dohányszagú nyálát borostás álláról, felhúzta a koszos nadrágját meg a szaros csizmáját, és lóra pattant, addigra a Mocskos Tizenegyek Bandája már réges-rég árkon-bokron túl járt.

A lovaik alig bírták a pénzeszsákokat. Meg az aranyat. Mert az aranyat még jobban szerették, mint a dollárt. És persze senki sem tudta, kik is ők valójában. Csak annyit sejtettek, hogy valószínűleg tizenegy tagja van a bandának. Ugyanis minden rablás után krétával felírták a falra: 11.

James Lee, a Mocskos Tizenegyek Bandájának vezére egyszer szóba elegyedett egy baptista prédikátorral. A vén tag azt állította, hogy a tizenegyes a kinyilatkoztatás száma. Talán így is van. De az is lehet, hogy a fószer csak részeg volt. Ez ugyanis a baptistáknál sem ritka körülmény.

A banda egyik pillanatról a másikra omlott össze. Babos Mendezzel a szifilisz végzett, a sánta Lótolvaj Samnek jégvágó állt a hátába, Dagadék Jim leesett a lováról és a sivatagban vérzett el, Haragvó Zivatar, Féreg Freddy és Alabama Man a rács mögött csücsülnek valahol a sivatag túlsó oldalán, talán éppen Yumában, ha ugyan fel nem lógatták őket. A félszemű Bicskás Walter kiszállt a bandából és lelépett egy nővel, Patkány Tom kapott a gyomrába némi ólmot, amit nem tudott megemészteni, Makacs Joe-t és Ugly Kidet a katonák vitték el. De mindannyiuk közül Lee végezte a legrohadtabbul és a legszánalmasabban. Őt ugyanis a szerelem csinálta ki. „Lettem volna inkább leprás, vagy élve nyúztak volna meg a kurva indiánok, jobban jártam volna” – mesélte később Lolának.

Mikor az istenverte Blacklordba értek, még hatan voltak. Bár sose látták volna meg ezt az elátkozott helyet. Hat bivalyerős, acélkemény férfi, életük virágjában. Oldspringből jöttek a sivatagon át, elgyötörve, napokon keresztül, mindössze pár korty vízzel a kulacsaikban.

Sietve kellett távozniuk.

Az oldspringi bankrablás balul sült el. A ferdeszemű Haragvó Zivatart – aki gonosztevői karrierje előtt hentes-mészárosként működött, s aki soha nem volt hajlandó pisztolyt venni a kezébe, inkább egy véres húsbárddal harcolt –, a lárvaképű Féreg Freddyt, aki közülük legjobban értett a kínzáshoz, és Alabama Mant, a kékszemű, babaarcú huntsville-i hóhért a sheriff emberei megsebesítették és elkapták. Patkány Tom hassal szaladt bele a törvény három golyójába. A páncélszekrényt hiába robbantották fel, néhány dolláron kívül csak ez a levélke volt benne: „Tíz kötél vár titeket az irodámban.” Aláírás: „Sheriff of Oldspring”.

A törvény őrét Lee szemen lőtte, mikor az belépett a bankba. A város közrendjéért felelős, ősz szakállú, ragyás férfi agya, mint a falra köpött véres takony, úgy kenődött fel az ajtó fölé. És Lee még vagy tucatnyit kinyuvasztott a sheriff emberei közül. De csak nem akartak elfogyni a rohadékok. Mintha minden lelőtt férfiból három élő mászott volna elő. Csak jöttek és jöttek. Mint akiknek hét anyjuk van. Lee intett Mendeznek, robbantsa ki a bank hátsó falát. Ott lógtak meg. Soha nem futottak még a törvény elől, de ezek most annyian voltak, mintha az egész megveszekedett Oldspring a sheriffnek dolgozott volna. Világos, hogy várták őket. Napok óta rájuk vártak.

Lee rögtön tudta, tégla van közöttük.

4

A karácsonyt egyedül töltöttem a jéghideg lakásban. Fűtés ugyan nem volt, de legalább nyugalom vett körül. Jolán szőrén-szálán eltűnt, Zafír pedig egy ausztriai síparadicsomba utazott néhány operettszínházi kollégájával.

Szenteste előtt kaptam néhány postai lapot. A kenyai anzikszot a Retek utcai postán bélyegezték le. „Boldog karácsonyt! Előre a Stílus Sugárúton! Várom hevesen a regényt! És tartsd szárazon a puskaport! Csókolom a lehelleted: Mór.” A másik oldalon két vidám elefánt vonult az afrikai naplementében. Anyám egy húsvétról maradt darabot küldött. Albínó nyúl üldögélt bambán lila tojások és sárga tulipánok között, és bánatosan nézett maga elé. Anyám ezt írta a kép hátuljára: „Drága kisfiam, kívánom, hogy találd meg végre a boldogságodat.” A nyuszit néztem, és arra gondoltam, elég durva lehet egy ilyen mondat hátlapján élni. Csoda, hogy a nyomorult nyúl még nem lőtte főbe magát. A harmadik levlap Jolántól érkezett. „Elmentem Los Angelesbe a bátyámhoz. Nem jövök vissza. Ne keress. Viszont dögölj meg. Jolán.” A másik oldalon színes, hangulatos felvétel a zalaegerszegi zsinagógáról. Ezt a puzzle-t már képtelen voltam összerakni.

Kint mínusz húsz fok, bent a lakásban is fogvacogtató hideg. Jobbnak láttam visszavonulni a kádba. Egy régi olajradiátorral a fürdőszobát tizenöt fokra fel tudtam fűteni, az áramot szerencsére nem kapcsolták ki. Nem tudták kikapcsolni, mert a szerencsétlen nap óta a rácsot megint akkurátusan zártam. Feküdtem a habos, forró vízben és John le Carrétól a Suszter, szabó, baka, kémet olvastam. Sárga műanyagkacsám, Kázmér remekül érezte magát a kádban, önfeledten lubickolt, kacsázott a habok között, és azzal a három papírhajóval játszott, amit a karácsonyi képeslapokból készítettem neki.

– Ismered Bondot? – kérdeztem Kázmért, aki éppen egy fürdőhabhegyet csipegetett csőrével.

Nem válaszolt, csak lebegett a vízen, és értetlenül nézett rám. Kazi sohasem számított pallérozott elmének, de mindig is nyitott kacsa volt. És neki is volt tetkója, nem csak nekem. A hasára ez volt írva: MADE IN CHINA.

– Ne csináld már, öreg! – nevettem. – Bondot mindenki ismeri. Még a kínai kacsák is.

Kázmér mintha bólintott volna.

– Bájgúnár Bond – mondtam. – Mindannyian ismerjük, de egy szavát se hisszük. Szerencsétlen idiótának senki nem szólt, hogy Anglia kiesett a nagypolitikai rájátszásból, a marhája csak száguldozik a luxusautóival, menti a világot, mintha köze lenne hozzá. Azt hazudja, hogy a nyolcadik vodka-martini után is feláll a farka. Szánalmas faszkalap. Celebkém. Az igazi vérprofi kémet úgy hívják: George Smiley. Öregedő, elhízott, nyugdíjas pasas, de kemény fából faragták. Ő már leszámolt minden illúzióval. Csupán eggyel nem tudott, a szerelemmel. Szakmailag is ez az egyetlen gyengéje, a felesége. Aki lépten-nyomon megcsalja, olykor éppen a férfi egyik kollégájával, a brit hírszerzési központ, a Körönd egyik főalakjával. George világa éppen olyan, mint egy esős, londoni kedd éjszaka: magányos, nyirkos, sötét, hideg és melankolikus.

– Magányos, nyirkos, sötét, hideg és melankolikus, akár egy halott város általános iskolájának tornaterme éjjel? – kérdezte Kázmér.

– Nem egészen. Mert ennek a sötétségnek van a mélyén valami.

– Micsoda?

– Talán a remény az.

Kázmér feszülten figyelt. Nézett rám azokkal az antracitsötét kacsaszemeivel. Ezért szerettem. Mikor beszéltem hozzá, nem unta, és csak nagyon ritkán kotyogott bele a mondandómba. Szöges ellentétben azokkal a nőkkel, akikkel volt szerencsém egy fedél alatt élni.

– Tudod, Kázmér, a Smiley-generáció a világhatalmi lecsúszás története. Ezeket a fiúkat arra nevelték, hogy birodalmat vezessenek, „uralják a tengereket”. És most itt állnak a hidegháború kellős közepén, Moszkva és Washington között, mellékszereplőként. Nem könnyű ebbe belenyugodni. És persze abba sem, hogy minden egész már megint eltörött. Nincs jó és rossz, ezek a szavak már csak az eszement Bondnak jelentenek valamit. Az eszmék elrongyolódtak, az erkölcs kártyavárként dőlt össze. A kormányok, mint mindig, ostobák és szarháziak. És a nők is, szokás szerint, hűtelenek. A kémekről már nem is beszélve. „Krisztus urunknak csak tizenkét haverja volt, és mint jól tudjuk, közöttük is akadt kettős ügynök” – állítja a regényben egy ősspion. Az egész földkerekség egyetlen hatalmas árulás. Nehéz így hinni hazában, morálban, szerelemben vagy mesterségben. George barátunk szíve nem véletlenül ül vacogva a semmi ágán. Ám mikor kiderül, hogy a Köröndön vakond működik, beépült szovjet kém, akkor csakis ő segíthet. Mert egyedül neki van ereje átlátni a péppé rohadt mindenségen. Az ő kiábrándult szívének legmélyén még ott van az a forró, félelmetes és mégis megnyugtató valami, az őserő: a lelkiismeret. A mindentől független viszonyítási pont. Az öreg George összeszedi minden erejét, és egy pillanatra lángot gyújt a sötétben. Csak egyetlen szempillantásra, de újra lesz becsület, haza, hivatás, szerelem és barátság. Rend. Egészen véletlenül nem ezt hívjuk hősnek?

Kazi tűnődött kis ideig, majd megfordult. A lefolyó irányában észrevette a kenyai hajót. Odaúszott, majd az orrával tolva előre a papírbárkát, szlalomozott a habhegyek között. Évek óta együtt éltem Kázmérral, és ez a sárga kacsa már igazán sokat tudott a crime fiction műfajáról. Talán a világ sárga műanyagkacsái közül ő volt leginkább képben krimiügyben.

Szenteste végre rászántam magam, és felhívtam anyámat. Próbáltam jókedvre deríteni. Azt hazudtam, gyönyörű lánnyal töltöm az ünnepeket, úgy hívják, Angyal Dezdemóna, angolul Desdemona Angel, közgazdász, és Londonban dolgozik egy dúsgazdag multicégnél. Csak miattam repült haza, nem tud nélkülem élni.

– El fogom venni feleségül, vidékre költözünk, lesz nagy házunk, lovaink, birkáink, gyerekeink, és minden rendben lesz. A legnagyobb rendben, mama, nyugodt lehetsz.

– Melyik vidékre? – kérdezte anyám.

– Hogyhogy melyik vidékre?

– Az angol vidékre vagy a magyar vidékre?

– Mama, hülyeségeken ne rugózzunk már! Hát nem mindegy neked, hogy Kiskunfélegyháza vagy Gloucestershire?

– Ha közgaszdász, ki gondozza majd a birkákat?

– A búsuló juhász, mama. Tíz fontért naponta. Ott lakik a szomszédban, átugrik, ha mi nem vagyunk otthon. Sétálni viszi a birkákat, és enni is ad nekik. Húsz fontért a gyerekre is vigyáz. Two in one. Juhász és bébiszitter.

Körülöttem a kád szélén színes illatgyertyák égtek, a mosógép tetején plasztik karácsonyfa állt, tavalyi szaloncukrot zabáltam. A víz tetején sztaniolpapírok lebegtek. Néha lekapcsoltam a fürdőszobában a villanyt, és meg-gyújtottam egy csillagszórót.

A helyzet nem volt éppen rózsás. Harmincnégy múltam, és egy sárga műanyagkacsa volt az egyetlen igazi társam ebben a cintányéros cudar világban.

– Elbasztam az életemet – vallottam be Kázmér szemei közé nézve. – Bár ezzel talán nem vagyok egyedül ezen az elátkozott bolygón. Ha csupán a jelenleg élő homo sapiensekre gondolunk, máris csak egy vagyok a több milliárd boldogtalan, elbaszott, kisiklott élet közül. Öreg, ez egy nagy csapat! Hatalmas család. Többen vagyunk, mint a legnagyobb világvallás. Többen, mint a Föld összes nyugdíjasa. Többen, mint a Barça-drukkerek.

Ez a gondolat megnyugvással töltött el. Mégse vagyok egyedül karácsonykor. Az összes elbaszott élettel együtt ünneplem Jézus király születését. Együtt ünnepelek anyámmal, a búsuló juhásszal, Smiley-val, Amy Winehouse-szal, Anettkával, Mátyus úrral, Zafírral, Jolánnal, a Hamis Csöcsökkel és még sok-sok milliárd hozzám hasonlóan magányos, értelmetlen és reménytelen életet élő embertársammal. Már szinte boldog voltam.

Szilveszter napjának reggelén Zafír hazaérkezett az osztrák Alpokból. Csokoládébarnára sült arc, homlokra tolt Dolce & Gabbana napszemüveg. Nem hittem, hogy valaha is hiányozni fog. Nem is hiányzott. Mikor leültünk az Édenben, lelkesen újságolta, hogy tíz nap alatt három labanc síoktató lánnyal is ágyba bújt Sankt Johann im Pongauban. Síelésre nem is maradt ideje. Persze, nem is tudott síelni, de ezt nem tette hozzá.

– Elhatároztam – mondta –, hogy ezután a nyarakat is Ausztriában töltöm. Hát szarok én a lepukkant, mocskos Balatonra, bazmeg! Ezeknek az osztrák luvnyáknak olyan szájuk van, mintha egy háromezer wattos porszívó lenne beépítve a torkukba. A bokámig kiszopják belőlem a cuccot, a gerincemből kiszívják a velőt, még a lelkemet is kiszippantják.

– Zafír, a lelkedet nem tudják kiszippantani. Neked már régen nincsen lelked. Rezsnyev elvtárs kiverte belőled. Mondd, szeretkeztél te már életedben? Úgy értem, amikor testi szerelem közben egybeolvadsz a másikkal.

– Szeretkezés? Ja, igen, tudom – röhögött. – Ez az, amire a csajok gondolnak, miközben mi baszunk.

– Zafír, te egy állat vagy.

Büszkén vigyorgott, mintha megdicsértem volna.

– Lehet. Én csak azt tudom, Bundás, hogy az is egy barom volt, aki ezt a Monarchiát szétkúrta. Kossuth nem volt normális. Hát nem minden lényeges jóság benne volt a Monarchiában? Világszintű lovik Bécsben, Pesten, Pozsonyban. Bécsi szelet. Kaszinók. Sör és virsli. Jókai-összes. Kék Duna keringő. Dobos-torta. Operettek. Huszárok. Sissi. Hegyek, tengerek. K. und. K. kuplerájok. Picsaszájú osztrák csajok. Kell ennél több? Szerintem ezek a köcsög Petőfiék buzik voltak. Mindent el akartak baszni.

Kázmért is levittük a presszóba, lásson világot. Megittunk négy üveg Törley pezsgőt („Törley, bazmeg, na látod, ez is a Monarchia!” – jegyezte meg Zafír), megettünk húsz pár roppanós virslit. Összepuszilgattuk Anettkát, és próbáltuk megvigasztalni a sírdogáló pincérnőt. Azt hazudtuk neki, biztosan tudjuk, hogy a következő év az ő éve lesz, amikor eljön majd a Nagy Ő. Mátyus úrnak fizettünk pár viszkit, hálásan mosolygott. Éjfélkor mindannyian felálltunk, és hatvanan énekeltük el a Himnuszt, hatvan elbaszott élet harsogta könnyes szemmel, hogy baaalsorsaaakitréééégentééép, majd otthagytuk az Édent, és megmutattuk Kazinak a Király utcai Boccaccio sexshop kínálatát. Zafír némi kokain elfogyasztása után jó ötletnek találta, hogy a hajnali, havas Budapesten egy, a „Bokában” vásárolt rózsaszín műpénisszel riogassa a részeg járókelőket. Reggel felé azután felszedett három picit éltes, közepesen randa és nagyon ittas olasz anyukát. Az egyik bajszosabb volt, mint a másik. Nem sokat udvarolt nekik, végig ezt az egy mondatot ismételgette: „I’m the hungarian Frank Sinatra!” Rám nézett, kacsintott, és azt súgta felém: „Ez a duma már a sógoroknál is bejött. Bombaduma. Zabálják, bazmeg.” És szteppelni kezdett a hóesésben.

Reggel nyolctól délig álmatlanul forgolódtam az ágyamban, nem tudtam elaludni, mert a nappalimban a talján mamák versenyt vonyítottak az orgazmustól. Mert Zafír természetesen hozzám hozta fel őket. Csáóbámbinó, integettek neki a gangról Újév délutánján a digó nénik, mikor végre rászánták magukat, hogy visszakotródjanak a szállodába a férjeikhez. Előtte még kizabálták a gyulai kolbászt a spájzból, és három liter Bodrikutyát öntöttek magukba.

Egyszer megkértem Zafírt, árulja el, mi a titka. Mert nem értem. Ronda is, buta is, büdös is, mégis imádják a csajok. Cinkos vigyor húzódott arcára, fültől fülig, és csak annyit mondott: „Emlék, jegyezd meg, úriember a pénzével meg a faszával nem dicsekszik.”

A január végre hozott némi anyagi fellendülést. Írtam néhány étteremkritikát, egy Le Carré-esszét, és eladtam új címen három régi novellámat. Pár tűrhető elbeszélést szinte mindenki össze tud dobni. De ugyanazt az opuszt tizedjére is elsózni más-más címen, na ez az igazi művészet.

Egy terjedelmesebb cikkemet is kifizette a Metal Hammer, ami még a decemberi számban jelent meg Ozzy Osbourne 60. születésnapjára „Ozzy, a retkek retke” címmel. A felütésre különösen büszke voltam: „Sok retek, gyökér csávó született már a világtörténelem hosszú évmilliói alatt erre a vigasztalan árnyékvilágra, de minden gyökerek leg-gyökerebbike egészen biztosan az a birminghami férfi, aki 1948. december 3-án látta meg a napvilágot John Michael Osbourne néven. Ebből a retekből kis híján rendes ember lett. Igaz ugyan, hogy úgy vágták ki a suliból, mint hódot fosni, de aztán becsületes henteslegénynek állt, mint a Győzike. Ám nem állhatta szegénykém a véres belek látványát, ezért elindult lopni, mint a Pityinger meg a Váradi. Amiből aztán az lett, hogy lesittelték, ő meg ahelyett, hogy azt tetoválta volna magára, hogy Anyám 48 vagy Üssé!, inkább az O-Z-Z-Y betűket varratta bal keze négy ujjára. Később kijött a szanatóriumból, és 1968-ban megalapította minden idők legidiótább nevű együttesét, a Polka Tulk Blues Bandet. Igaz ugyan, hogy tíz évvel később a derék Hobo Laci éppen ezt tette, konkrétan Blues Bandet alapított, de hát a jó Földes Hobo bátyánk legalább nem harapdálta le denevérek fejét, ahogy azt a farok Ozzy tette több ízben is. A hentesmúlt igencsak mély nyomokat hagyhatott a csávóban, mert hol darált húst öntött a hangverseny végén a nagyérdemű sorai közé, hol Batmannek nézett egy élő bőregeret, és fogaival választotta el a repülő emlős testét a fejétől. Más források arról is tudnak, hogy az Epic Records-szal folytatott tárgyalások során – miután a kiadó igazgatója annak a kellően meg nem alapozott véleményének adott hangot, miszerint Ozzy már nem az a keménytökű sátánista, mint egykoron –, hősünk szivarzsebéből eleven galambot kapott elő, és leharapta a madár fejét, ezzel demonstrálva, hogy még mindig nagyívben szarik a világbékére.”

Ozzy tiszteletére sütöttem három töltött galambot, a Hunyadi piacon szereztem be a jószágokat egy gödi nénitől. A madár májából, rókagombából, petrezselyemmel készítettem a tölteléket, Paranoid Pigeon névre kereszteltem a fogást. Zafírt is meghívtam ebédre. Imádta a hasát, mindig is jó étvágya volt, amit csak elé tettem, pillanatok alatt felzabálta. Azt mondta, ő sose éhes, csak próbálja bepótolni a gyerekkorát, a munkásőréknél minden este egyetlen májkrémes kifli és egy pohár csapvíz volt a vacsora.

Két felolvasóestem is volt az év elején, mindkettőért rendesen fizettek. Az egyik Székesfehérváron a Kafkabeat nevű kocsmában, a másik a szegedi Somogyi-könyvtárban, ahol egy befont hajú, öregecske és elmegyenge egyetemi kisasszony beszélgetett velem. Többek között a pályám alakulásáról. Az első kérdése ez volt: „Hogyan kezdett el írni?” Az utolsó pedig ez: „Mit gondol a metafikcióról? Hiszen jól látható, hogy szívesen alkalmazza.”

Ezerszer megfogadtam, hogy soha többé nem vállalok író-olvasó találkozót. Aztán bemondták az összeget a telefonba, és persze elmentem. Zafírt, aki elkísért Szegedre, és végighallgatta a beszélgetést, az est után megkérdeztem, szerinte mi az a metafikció.

– Én tudjam? Hatszor buktam fizikából.

– És mondd, mi a véleményed erről az ostoba pincsiről? – és a befont hajú docensnő felé biccentettem.

– Megdugnám. Simán – hangzott a válasz.

Anyám küldött némi pénzt január végén, szépen csorogtak a honorok, elmaradt ösztöndíjak is beestek. Jolán végleg eltűnt, valószínűleg tényleg lekoccolt Los Angelesbe, de legalábbis az anyjához Zalaegerszegre. Panaszra nem volt okom. Befizettem a tartozásomat a FŐGÁZ-nál. Stan és Pan újra meglátogatott, a piros helyett újra sárga bilincs került a gázórámra. „Aztán pontosan fizetni a sárga csekkeket, művészkém”, figyelmeztetett búcsúzóul a kicsi, mire közöltem vele, mennyire szeretném, ha szörnyű kínok között, egy karóra felhúzva, szépen, lassan, komótosan lehelné ki pompás lelkét.

Paradicsomi boldogságot éreztem, mikor újra befűtöttem a lakást. Gázkonvektoraim meghitten duruzsoltak, akár a felbolydult kaptárok, volt mit ennem és dolgozni is tudtam. Volt már rosszabb – jelentettem ki január 23-án (péntek, Emerencia napja) este derűsen és meggondolatlanul.

Na, ilyet nem szabad mondani.

A könnyelműség mindig megbosszulja magát.

Amikor ezt kimondjuk: „volt már rosszabb”, akkor rendszerint visszatér a Legrosszabb.

Egy kis melankólia nem a világ, gondolja az ember, és ez a mérhetetlen elbizakodottság mindig oda vezet, hogy a lét legsötétebb maszkját veszi elő, és szörnyű bosszút áll. Így történt ez most is. Egész januárban írtam, élveztem a teremtő magányt, és csak szombatonként mentem le az Édenbe pár sörre. Nem voltak szívzűrjeim, nem jártam sehová. Minden héten háromszor felhívtam anyámat, még Zafír gyakori zaklatásait is el tudtam hárítani.

És akkor beütött a mennykő.

5

Január 25-én, vasárnap, Pál napjának délutánján kimentem a konyhába, ellenőriztem a sütőt. Sóletet főztem a prágai özvegy, Marie Kauders 1890-es receptje alapján, libacombból, zsíros marhahúsból, zöldborsóból és gersliből. Megriszáltam az agyagedényt, majd laza fröccsöt készítettem a pirosribizli zamatú Takler rozéból. A lemezjátszóra csillogó, fekete bakelitet helyeztem, Beethoven 9. (d-moll) szimfóniáját. Szélesre tártam a gangra néző konyhaablakot, hogy a borsó és a füstölt hús nehéz illata kiszellőzzön. Elhelyezkedtem a meggyfa karosszékben, kényelmesen hátradőltem. Rágyújtottan egy kék Camelre. Kéjesen szívtam be a füstöt, karikákat eregettem. Kinyitottam a férfimagazint, és átadtam magam az ünnepnapok üdítő magányának. A vasárnapi létnek.

A képesújságban először az őszülő George Clooney legújabb szerelméről olvastam. A hölgy (Sarah, 21) hányatott élete során volt már pincérnő, stewardess és kéjnő is. Azután egy rejtélyes piramisról szóló cikket találtam. A több mint négyezer évvel ezelőtt élt, és alig ismert Uszerkaré fáraó sírja a legújabb csillagászati és topográfiai felmérések alapján Szakkara déli részén lehetett.

Éreztem, ahogy sejtjeim a pihenés közben ezerszámra regenerálódnak, ahogy ráncaim kisimulnak, ahogy feszült idegszálaim ellazulnak. Megszokott vasárnapi reneszánszom volt ez, az újjászületés órái.

Felálltam, a lemezt megfordítottam, kinyitottam egy konzervet, és a lazaccal töltött olívabogyókat csinos porcelántálba rendeztem. A másik tálra kecskesajtfalatokat tettem. Minden bogyóba szúrtam fogvájót. Újabb fröccsöt készítettem. Újra elhelyezkedtem a karosszékben. Megint kinyitottam a magazint.

„A szerelemről”. Csupán ennyi volt a cikk címe. Kortyoltam a fröccsből, olívabogyó, falat sajt.

Akarok-e tudni a szerelemről bármi újat, vagy bőven elég az a tengernyi istentelenség, amit eddig tapasztaltam? – kérdeztem magamtól.

– Elég! – jelentettem ki határozottan, és jobb mutatóujjam begyét nyálas nyelvemhez érintettem.

De képtelen voltam továbblapozni. Mire észbe kaptam, már a cikket olvastam.

„Ha leegyszerűsítjük a dolgot, a szerelem megmagyarázható hormonháztartásunk felborulásával. Az eufóriát, boldogságot, pirulást, izzadást, szívdobogást a feniletilamin nevű hormon okozza, a tudósok szerint gyakorlatilag ez az agyban hirtelen termelődő anyag felelős a szerelemért. A drogozásban is szerepet játszó dopamin szintje szintén emelkedik szerelem idején, a szervezet szerotoninszintje pedig csökken. Pont úgy, ahogy a kényszerbetegeknél.”

Szóval a szerelem drog? A szerelmes pedig függő? Erre jöttek rá a derék tudósok? Több ezer év alatt? Hát ezért igazán kár busásan fizetni a sok ingyenélő tudósbarmot, gondoltam. Úgy éreztem, édes vasárnapi nyugalmam mintha máris kezdene elillanni. A fröccsöt sem komótosan kortyoltam már, mint a fáraós cikk közben, hanem egyetlen húzásra hörpöltem ki a pohárból.

Dühösen előrelapoztam a meztelen nős képekhez. Máskor ez a látvány bizsergető nyugalommal töltött el, most inkább izgága lettem a pucér testektől.

Visszalapoztam a szerelemhez.

„Általában 2-3 év alatt múlik el egy szerelem, ám ahhoz, hogy a kapcsolat átbillenjen az apadó szerelemhormonokon és hosszú távon is fennmaradjon, ragaszkodásra és szoros kötelékre van szükség. Az előbbit a szervezet boldogsághormonjai, az endorfinok biztosítják, míg az utóbbiért az oxitocin a felelős, ami többek között az ölelések, az orgazmus vagy a gyerek szoptatása közben szabadul fel.”

Felpattantam, idegesen töltöttem a borból. Már tisztán ittam. Lejárt a lemez, az első kezem ügyébe eső korongot tettem fel helyette, Grieg a-moll zongoraversenyét. Pedig vasárnap délutánonként mindig vigyáztam a harmóniára, a zenék helyes sorrendjére. Ilyenkor általában már előre, fejben összeállítottam az egész műsort: Bach után Schumann, Chopin után Smetana stb. Beethovent nem tettem vissza a tasakjába, mint rendesen, a rituálé szerint, most csak trehányul a többi tetejére dobtam.

Hát csak ennyi? Az egész elhibázott életem mindössze az endorfinok és az oxitocinok miatt van? És ezt miért nem mondták el nekem eddig? Miért nem ad az iskolaorvos egy zsák endorfint útravalónak az összes érettségiző diáknak, ha csak ennyin múlik a boldogság? Az anyjuk Úristenit! Azt akarják velem elhitetni, hogy csak az oxitocin a hibás minden félrecsúszott nyakkendőmért, minden elvétett szavamért, minden eltévesztett köszönésemért, minden összetépett levelemért? Minden másnapos reggelemért? Minden álmatlan éjszakámért? Minden többnapos kószálásomért?

Oxitocin, élsz és uralkodol örökkön?

Amen?

Próbáltam megnyugodni. A cserépedényt kihúztam a sütőből, levettem a tetőt, beleszagoltam a sóletba. Csillogó libacombok kandikáltak ki a sötét masszából. Nem kóstoltam meg, elment az étvágyam. Újabb laza fröccsöt készítettem, leültem, rágyújtottam.

Megint kinyitottam a lapot. „Egyes szerelemkutatók modellje szerint az intimitás, a szenvedély és az elkötelezettség arányától függ a kapcsolatok minősége. A három elemből a pszichológusok nyolc különböző kapcsolattípust kombináltak, de a tökéletes, a kiegyensúlyozott arányú, a beteljesült szerelem szerintük is csak keveseknek jön össze. Egy kapcsolaton belül a különböző összetevők aránya folyamatosan változik. Például néhány együtt töltött év után a szenvedély csökkenhet, viszont az intimitás, az elkötelezettség növekedhet. A kapcsolat sikere attól függ, hogy a két fél ugyanazt az elemet helyezi-e előtérbe.  Nem egyszerű olyanra építeni, aki folyton szenvedélyre vágyik.”

Majd egy ábra következett:

Megint felpattantam.

– Hülyének nézik az embert! – kiabáltam a konyha közepén. – Még hogy! Még egy harmadrangú poéta is tudja, hogy csak egyetlen szerelem van: az elvakult, buta, üres szerelem, ami csak szenvedély és csak rabság. A többi habkönnyű neurózis, polgári házasság, semmi egyéb. Hazudnak a tudós urak. Nem szégyellik magukat vasárnap délután, a testi és lelki töltekezés kellős közepén az én adóforintjaimból.

Dühömben lekaptam a lemezt, és helyére Rahmanyinovot tettem (b-moll szonáta Op. 36 – az 1. tétel szólt). Ettől azonban még nyugtalanabb lelkiállapotba kerültem.

Megcsörrent a telefonom, szinte önkívületben vettem fel, és beleordítottam:

– Uszerkaré fáraó!

– Nem tudsz átverni, dragostea mea. Tudom, hogy te vagy, Bundás!

Csakis időhúzásból kérdeztem meg, ki beszél.

– Kalüpszó vagyok. Emlékszel még rám? – szólt a selymes, szomorkás női hang.

Persze, hogy emlékeztem. Hogy is ne emlékeztem volna? Nem tudtam elfelejteni Kalüpszót. Miatta hagytam el a feleségem. Engem a szerelem dohos börtönébe zárt, ő pedig továbbhajózott a szigetről. Én azóta is ott rohadtam a tömlöcben. Mielőtt továbbállt volna, Kalüpszó lekapcsolta a cellámban a villanyt. Még a folyosón se hagyta égve. Azóta van olyan sötét, mint egy halott város általános iskolájának tornatermében éjjel.

– Te meg honnan kerültél elő?

– Ó, éppen csak kirándultam erre-arra. Dús réteken táncoltam, virágos mezőkön pajzánkodtam, erdőkben szatírokkal incselkedtem.

Léna román ortodox apa és magyar katolikus anya gyermekeként született valahol a Havasalföldön. Legalábbis ez volt az egyik verzió a származására. A sok közül. Máskor azt mondta, erdélyi örmény. Megint máskor görögnek, macedónnak vagy zsidónak vallotta magát. Pompás balkáni gerle. Vadgalamb. A leggyönyörűbb fekete nőstényördög, akit valaha láttam. Valódi nimfa. A szépség, a termékenység, a természet alkotó és tápláló erőinek megtestesítője. A zuglói Dead Snowman tetoválószalonban ismertem meg. Akkoriban szerettem volna a hátamra egy agyaros, szöges, láncos Motörhead-szörnyfejet. Megkérdeztem néhány ismerőst, és mind Lénát ajánlották. Azt mondták, jelenleg ő a legjobb a szakmában. Beléptem a szalonba, megláttam őt, és abban a pillanatban elment az eszem. Már nem érdekelt a Motörhead, se a tetoválás, se az élet, semmi. Estére már az ágyában kötöttünk ki. A Széna tér mögött, a Forint utcában bérelt kertre néző, erkélyes garzont. Igazi szerelmi fészek. Jolán másnap reggel Ferihegyen várt, Egyiptomba mentünk volna két hétre nyaralni. Persze nem értem oda, és a feleségem végül nem repült el egyedül a piramistúrára. Én meg csak heverésztem a fácánhúsú Léna budai ágyában hetekig. Sudár párductest, göndör hollófekete hajkorona, hófehér selyembőr szeplőkkel teleszórva, márvány vállak, tejszínű, feszes, gömbölyű fenék, melleit mintha körzővel rajzolták volna, zöld hiúzszemei veszélyesen villogtak a sötétben.

Azt hittem, rövid lefolyású elmebaj lesz, de csak nem akart elmúlni. Díva volt. Azt játszotta, hogy szeret. Én meg elhittem. Mert el akartam hinni. Hét hét után eltűnt, mint a folt, amit eltüntetett a Biopon. Kis híján beledöglöttem. Hogyan is tudtam volna elfelejteni? Saját kezűleg tetoválta testemre a nevét.

– Nem akarlak zavarni. De hiányzol. Muszáj beszélnünk. Az Édenben várlak.

„Muszáj beszélnünk” – ennél vészjóslóbbat nő nem is mondhat.

Néhány perc múlva a presszóban voltam. Léna unikumot ivott, a kerek, márványlapos asztalon már hat üres stampedli sorakozott. A hetedik (még teli) felespohár a kezében. Csendben zokogott, szeme csillogott a könnytől. Mikor megérkeztem, az Éden közönsége megvetéssel figyelt, még Anettka is. Azt gondolták, miattam bőg ez a gyönyörű lány.

– Elhagyott – szipogta Léna, mikor leültem.

– Kicsoda?

– Hát a csajom!

Csend lett az Édenben. Olyan világvégi csend, hogy a sörhűtő halk zümmögését is hallani lehetett. Csak akkor szokott ilyen végtelen csend lenni kocsmában, ha valakit megszúrnak.

Mindenki fülelt, mi fog ebből kisülni. Anettka, hogy a kínos csendet megtörje, bekapcsolta a rádiót. A Klasszik Fm-en a Hattyúk tava Fináléja ment. Feltekerte a volumét.

A csaja! Mindenre számítottam, csak erre nem.

– A szép szőke csajom. Az Anna. Mindegy. Nem ismered. Fest.

– Értem – motyogtam.

Dehogy értettem. Egy szót se értettem az egészből. Az Anna? Mi közöm nekem mindehhez? Én hiányzom, de közben Anna miatt sír? Mit keresek én itt?

– Utálom a leszbikusokat. Kutyába se veszik a biszexeket – sírt Léna, szeméből sok száz örmény, román vagy zsidó ős nézett rám keserűen. – Kirúgott. Kidobott, mint a használt cipőt. Kis ideig hordott, aztán amikor megkopott a fényes orrom, kibaszott a kukába.

– Ismerem az érzést. Ne gondold, hogy a metroszexuális férfiaknak olyan könnyű – fogtam meg mosolyogva a kezét.

Zokogott tovább reménytelenül. Színjáték volt az egész, és ezt akkor is tudtam. Nem is értem, hol volt az eszem, mikor ebbe a pompás és őrült nőbe beleestem. Végignéztem rajta, és tudtam, ebből a csajból csakis baj lehet. Sőt, ő maga a Baj. Ő a Desztillált Probléma.

Egyszer már elhagyott. És ezek szerint egy leszbikus festőcsajjal lécelt le. Vagy valaki mással. Végül is nem mindegy, kivel? Esélyt sem adott nekem. Kivégzett. El sem búcsúzott, egy levél, egy sms, egy heló sem maradt utána, mostanáig semmit sem tudtam róla. De nem bírtam kiverni a fejemből, minden rossz napomban ott volt, jó napom meg nem volt azóta. Folyton őt láttam mindenütt.

Most kéne elrohanni, gondoltam.

– Idefigyelj, Léna. Oldd meg a saját kapcsolati problémáidat egyedül, engem már egyszer csúnyán átvertél, többször nem fogsz. Nem vagy te olyan jó nő, hogy beléd haljak meg. Húzzál innen a vérbe! Többé meg ne lássalak itt, az Édenben, ez az én helyem. Ne hívjál többet. Kopjál le végre. Megértetted? Ja, és kapd be a gázcsövet! Na csók, pá-pá!

Ezt kellett volna mondanom, és aztán fel kellett volna állnom, és haza kellett volna mennem.

És persze nem ezt mondtam, és nem álltam fel.

Valami mást mondtam.

Valami ilyemit mondtam:

– Szőke volt? Mármint az Anna. A festő.

– Az. Most mondtam. Süket vagy?

– Azért az már valami, hogy legalább az ízlésünk közös.

– Hogyhogy?

– Hát hogy mindketten a szőkékre bukunk. Ez már lehet egy új fundamentum. Közös alap. Amire építhetünk.

Léna végre elmosolyodott kicsit. Kivillant hófehér fogsora.

– Gondolod?

– Viccelsz? Harminckilenc szőke hagyott el eddig. Mindent tudok a szőke bánatról.

– Mindent? – kacagott.

– Na jó. Kicsit többet.

Az Éden közönsége végre megbocsátott. Hallották Léna mindent elsöprő nevetését, és a presszót hirtelen napfény öntötte el. Mindenki mosolygott, még az örökké keserves Anettka szája is felfelé görbült pár percre. Mintha egy hollywoodi szerelmes film utolsó jelenetét nézték volna.

Léna megtörölte szemét.

– Tudom, mire van szükséged – mondam. – Profi vagyok a témában. Néhány rozéfröccs, némi Puccini, és termelünk egy kis oxitocint. Véletlenül tudom, hogyan kell csinálni.

– És utána jó lesz? – kérdezte Léna feniletilamintól kipirult arccal.

– Jó.

– Tuti?

– Esküszöm.

– És azután?

– Nem tudom. Majd kitaláljuk együtt. Talán utánad megyek az élet egyre mélyebb erdejébe. Vagy reszketek a tekintetedre. Vagy csak belemegyünk az éjszakába és felszedünk egy szőkét. Esetleg kettőt. Oké?

Oké, válaszolta kacéran.

Húsz perc múlva már a Király utcai járdán húztam magam után a gurulós kofferjét. Mézédesen mosolygott, talán maga sem hitte, hogy ilyen gyorsan és gördülékenyen két vállra fektet. Hogy zokszó nélkül, önként és dalolva kapom be újra a mérgezett horgot.

Az aszfalt felett tíz centivel jártam a boldogságtól. Végre visszajött a szerelmem. Olyan bután vigyorogtam, mint egy befüvezett kerti törpe. Pedig tudtam jól, hogy nem ő a boldogságom. A démon megmutatta, ki az én igazi párom az életben. És ha szembejött volna az utcán, biztosan megismerem. De nem jött szembe. Léna viszont visszajött, itt volt, és velem akart élni. Azt játszotta, hogy szeret. Én meg elhittem. Mert el akartam hinni. Márványtest, villanó hiúzszem, tejszínű vállak.

Fütyörészve pakolta be a ruháit a szekrényembe. A fogkeféjét az enyém mellé tette a fogmosó pohárba. Kázmért a pipereszekrénybe száműzte, a tartalékszappanok mögé. Egy szót se szóltam, csak vigyorogtam tovább ostobán, a boldogságtól bénán. Nem ordítottam, hogy „el a kezeket Kázmértól, aki mindig mellettem volt a bajban!” Nem kiabáltam, hogy „lassan a testtel, ezúttal nem fogsz szügyig gázolni a szívemben!” Boldog voltam, mert a halott város általános iskolájának tornatermében Léna újra felkapcsolta a villanyt. A fényárban úszó bordásfalakon lágyan éneklő pici kis tündérkék végeztek hasizomgyakorlatokat.

Léna a szívemre nőtt vart pillanatok alatt tépte fel fogaival, a keletkezett új nyílt seben könnyedén mászott be. Újra megmérgezett. Olyan szerelmes voltam, mintha egy Harangozó Teri-slágerből léptem volna elő.

Egész nap az ágyban hemperegtünk. Léna attól gerjedt, ha szeretkezés közben ételnevekkel becéztem őt. Daragombócom, súgtam fülébe, és ő kéjesen sikított. Sodókosárkám, lihegtem a nyakába, és ő vihorászva nyögdécselt. Borjúszegyem, búgtam mellei közé, és ő tíz körmével feltépte a lepedőt.

Kielégíthetetlen volt. Úgy éltünk, mint két bonobo majom, a szexet csak az evés kedvéért hagytuk abba néha. Minden reggel kimentünk a Hunyadi téri piacra, én cipeltem az anyámtól kapott garabolyomat, ő pedig dobálta bele az ebéd hozzávalóit. Parádésan főzött. Az Ararát-báránya mennyei volt, a húsgombócos töklevese vagy a gyömbéres, mazsolás rizzsel töltött pisztrángja (kutap) nem különben. A főztjéből sem lehetett pontosan kideríteni származását, az örmény ételeket éppen olyan ragyogóan készítette, mint mondjuk a román pacalcsorbát, a görög dolmadest vagy a jaffai csirkét.

Léna teste nem tűrte a ruhát, ha csak lehetett, meztelenül közlekedett a lakásban. Főzni is egy szál vörös tangában szeretett. Csak ültem a konyhaasztalnál pohárka Bodrikutyát kortyolgatva, számból kék Camel lógott, és bámultam, ahogy Léna filézi a süllőt. Mikor metéltre vágta a bárányhúst, mellei úgy hullámoztak, ahogy az özönvíz az Ararát-hegy felett. Éjjel olykor arra eszméltem, hogy elfelejtek aludni. Léna háta felett görnyedek, és számolom bőrén a vörös szeplőket. A kis pöttyöket láthatatlan vonalakkal kötöm össze, csillagképeket alkotok, melyeknek nevet is adok: Hajlított dugóhúzó, Kleopátra trónja, Szerelempostás...

Tudtam, hogy nem vagyok normális, hogy ezt a viszonyt szigorúan tilos lenne folytatnom, hogy ebbe a szerelembe megint bele fogok dögleni. Tudtam, hogy guillotine alá hajtom önként és dalolva a fejem. De nem volt más választásom.

Ez a Kalüpszó-effektus. Menekülnél, futnál, csak el ettől az átkozott, őrült nimfától, amilyen gyorsan csak lehet, de valami mégis visszatart. Egy láthatatlan vaslánc. A halhatatlanság érzése. Istennek érzed magad. És ezt az érzést lehetetlen elengedni. Homérosz rosszul tudta a sztorit. Nincs az a Zeusz, aki el tudna szakítani a csajtól. Pénelopé megszívja. Ahhoz, hogy Odüsszeusz és Kalüpszó szerelme véget érjen, valakinek meg halnia.