MEJA MWANGI

Az utolsó dögvész

Meja Mwangi

The Last Plague

Fordította:

Kiss Árpád

© Meja Mwangi, 1997

Hungarian translation © Kiss Árpád, 1999

Sawasawa Kiadó

Felelős kiadó a Sawasawa Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette: Horváth Tibor

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-89707-3-2

Első könyv

1.

Crossroads a halálán volt. Még a vén futóbolond is tudta. Mark bácsi tette szóvá először, hogy nincs kiút, közelít a vég, elszabadult hadisten tipor végig, tör-zúz, amit ér, remeg a föld a lába alatt, befeketíti az eget, falja az embereket, reményeket és álmokat olt ki, széttör családokat, népek lelkét és életkedvét veszi. Egész társadalmak rázkódtak össze, gazdaságok jutottak tönk szélére. A megsemmisülés fenyegette Crossroadsot, az értékes hagyományokat és kultúrát.

Mark bácsi előre látta, még mielőtt lesújtott rájuk és figyelmeztette őket. Csak senki sem értette meg, mit zagyvál az öregember. Közülük senki sem jutott el odáig, ahol ő megfordult, felét sem tapasztalta, amit ő. A legközelebbi vasútvonal, amelyet hallomásból ismertek csak, több száz mérföldre volt Zoától, és fogalmuk sem volt róla, hogy az elszabadult baj milyen pusztításokra képes.

Mark bácsi visszavonult túlélőnek nevezte magát. Arról nem szólt, miket élt túl. Amennyit Crossroads tudhatott: nem harcolt az első vagy a második világháborúban. A harmadik, hazai háborúkban sem vett részt, pedig tudták, hogy nem gyáva vagy bolond. Mivel egyáltalán nem volt bolond, az öregek visszahúzódtak tőle és Kibogoyónak, bölcs öreg bolondnak nevezték. Az asszonyok viszont csodálták és Mzee Kijana névvel illették, az öreg ifjú, csak ők tudták, miért pont így. A fiatalabbak is tisztelték és Ka Guynak, vén rablónak hívták, győzködve, hogy nem más Mark bácsi, mint a legkeresettebb bankrabló, Wa Guka. Csak ezzel magyarázható a költséges, szokatlan életmód, az, hogy szabadon bánik az öreg a pénzzel.

Sok pénze volt, senki sem vitatta. De hogy mennyi, hol szerezte, hol rejtegeti, hiszen bank nem volt Crossroadsban, titok maradt éppúgy mint a kora vagy a nézetei. A múltja nagy része és a jelene is találgatásra késztette őket, de a szikár, harcedzett lény vigyázott a titkaira. Aki megkísérelte, hogy megfejtse ezt a rejtvényt, csak jobban belebonyolódott. Suttogták, volt, aki belebolondult abba, hogy megpróbált a bölcs öreg bolond dolgai után kutakodni.

Bármit is csinált azelőtt, abbahagyta már, de fess maradt, karcsú és korát meghazudtolóan fiatalos. Megőszült a haja, a szemöldöke, a vaskos bajusza, a karja, a mellkasa. Crossroadsban született, ott nőtt föl, de kevés marad meg ebből. Vonásai rejtőzködők, alkata magasföldi parasztra, a járása parti halászra emlékeztetett. Ha nevetett, és gyakran tette, rázkódott az egész teste, a szeme táncolt, ő volt a legtitokzatosabb figura Crossroadsban. Mennyire különbözött ettől a beszéde és a viselkedése. Ő volt a legválasztékosabb ember, akit valaha is láttak Crossroadsban. A nők csodálták érte, a férfiak ok nélkül is gyűlölködtek rá, a gyerekek sokáig méregették, míg megnyugodtak, hogy nem kell tőle tartaniuk.

De ha szerették, vagy gyűlölték, vagy gyanakodtak is rá, mindenki tiszteletben tartotta Mark bácsit. De ennél többet nem is tudtak kezdeni vele. Kerülték és magára maradt, hogy kezdjen azt a hátralévő életével, amit csak akar.

Pillanatnyilag Crossroads haláltusáját szemlélte.

Minden reggel hétkor kilépett a tízszer tizes kis helyiségből, amelyet a Musa Teázó hátsó szárnyában bérelt, idegen szabású, jól vasalt öltönyben, cipőben, kalapban és elfoglalta kedvenc helyét a teázó verandáján. Teát rendelt és megkezdte a haldokló város figyelését. A legjobb helyen ült. Musa teázója kődobásnyira volt a régi észak–déli főúttól, a járműfalótól, vagy ahogy a távolsági teherkocsik vezetői hívták, a Pokol Pályától. A legjobb hely volt, ahonnan a pusztuló várost szemlélni lehetett.

A pusztulás nem volt újdonság Crossroadsban. Sokszor kihalt már a város. Egyszer, amikor az új észak–déli főút elkészült, csillogó aszfalttonút volt, tele Coca-Cola hirdetéssel és fényvisszaverőkkel. De mérföldekkel elkerülte, inkább ismeretlen hegyek közt kanyargott, olyan települések közelében, ahol autó, kerékpár, de még szamarasfogat sem volt. Csak döbbenetet okozott a falusi népeknek, hogy mihez is kezdjenek egy új főúttal. Crossroads senkihez sem fordulhatott segítségért, így megtörten kezdett elnéptelenedni. Akkor jött a suttogás az aranyról, valahol fönn északon. Megélénkült a város, de azután jött a szégyenteli hanyatlás, amikor kiderült, hogy az aranyrög csak átverés volt. Azóta is többször gyarapodni kezdett a város, majd elnéptelenedett. A végén ehhez értett a legjobban.

De most komolynak látszott az eset. Minden futóbolond láthatta. Ez olyan halódás volt, amelyet a szívós Crossroads sem hever ki. Csak a csoda segíthet már. Csoda, amely hegyeket mozgat, jégszívű szörnyekből angyalt varázsol, megfordítja az idők kerekét. De az ilyen csodákban nem hittek a pogány crossroadsiak. Mivel úgysem figyeltek rá, Mark bácsi sem prédikált tovább. Csak ült magányosan Musa teázójában és egyedül dámázott, hogy eltöltse valamivel az időt. Ezalatt leste, mikor leheli ki a lelkét végleg Crossroads és közben dühös volt.

Dühvel töltötte el, hogy a poros városka, ahol fiatal éveit töltötte, ilyen méltatlan véget ér. A legtöbb szálláshely, bolt, kocsma rég bezárt, vagy elköltözött, vagy egyszerűen belehalt, addig várakozott a pusztulásra. A postahivatal, az utolsó reménysugár is bezárt, csak rozsdás ócskavasnak való lemezek és furnérlemez szarkofág emlékeztetett rá. Egyedül a magányos posztként álló telefonfülke virrasztott a kihalt utcakép fölött.

 Megcsikordult az ajtó és kimászott a feldúlt fülkéből a bolond koldus, aki itt húzta meg magát, hogy megkezdje az új napot. Mark bácsi elnézte a bábjából kivergődő hernyóra emlékeztető figurát és elhatározta, hogy ma nem áll vele szóba.

– Hé, te öreg! – kiáltott felé a koldus.

Mark bácsi nem moccant. Túl korán volt még, hogy mindenféle bolonddal szóba elegyedjen.

– Hé, te öreg! – ismételte meg a koldus, nem izgatva magát, hogy nem törődnek vele. – Hozzád beszélek. Válaszolj!

– Mit akarsz? – kérdezte Mark bácsi.

– Adj pénzt.

– Minek?

– Mert nekem nincs.

– Ez nem elég ok. A pénzért meg kell dolgozni. Arra senkinek sincs pénze, hogy másoknak, a napon sütkérezőknek adogassa.

– Akkor vehetsz nekem teát – javasolta a koldus.

– Minek? Miért mindig én? Te mikor veszel teát nekem?

– Nekem nincs pénzem – panaszkodott a koldus.

– Dolgozz! – próbálta leszerelni Mark bácsi.

A koldus nekitámaszkodott a fülke falának és elbóbiskolt.

Az egykor élénk főút túlsó végén lepusztult benzinkút maradványa szomorkodott. A Mobil szárnyas lova, egykor a jövő és a megváltás jelképe még ott lengedezett bátortalanul a táblán az utca fölött. Két fehér minaret maradt meg az öreg mecsetből, a város romjain, két hátborzongató csontvázujjként döfött az égbe.

– Ott az igazság és az ítélet – jeleztek az ujjak.

Mark bácsit azonban ma nem izgatta az ítélet napja. Rosszul aludt, a gyomra egész éjjel Musa pocsék főztjére panaszkodott. Mindig is agglegény volt és sosem főzött magának. Mostanában azonban foglalkozni kezdett a gondolattal, hogy tévedés a főzést csak az asszonyokra és a gyengeelméjűekre bízni.

Közben tologatta az asztalra festett fekete-fehér kockákon az üvegkupakból bábuvá előléptetett játékosokat. Pár száz méterre a főúton felzúgott időnként a forgalom, de senki sem figyelt, ahogy az elavult újságokra sem kapjuk fel a fejünket.

Mzee Musa lépett ki a teázó elé, fején az imádsághoz viselt turbán. Megállt a kihalt utca közepén, szemlélődött. A megcsúfolt telefonfülkében fekvő félig éber, vén koldus kivételével egy lelket sem lehetett látni.

Köhögött és kiköpött, mintha a lelkét nyomó bánattól akarna szabadulni. A porba csattanó köpet fölzavarta a koldust.

– Adj pénzt! – kiáltott ki.

Mzee Musa oda se nézett. Levette a turbánt és megvakarta kopaszodó fejebúbját. Maszatos mellényt és barna bársonynadrágot viselt, térdig fölgyűrve, fölötte sötét köpenyt. Mindig ezt hordta. Mark bácsi más ruhában nem is látta még.

Musa megbizonyosodott, hogy Crossroadsban minden változatlan maradt a legutóbbi szemléje óta. A dámaasztalhoz ment és megállt a játékos mellett.

Mark bácsi hagyta álldogálni, mielőtt megszólította:

– Mi újság, öreg harcos?

– Semmi – rázta a fejét Musa tanácstalanul.

– Játszunk? – kérdezte Mark bácsi.

– Nem – jött a válasz.

Ezzel megvolt a reggeli üdvözlés és Mark bácsi folytatta a játszmát. Órákig játszott magában, míg Musa merengve bámulta.

– Belehalok az unalomba – sóhajtott föl Musa.

Vastag ujjaival az asztalt markolászta közben, mintha tésztát gyúrna a hírhedt mandazi süteményéhez.

– Akkor történne legalább valami – jegyezte meg Mark bácsi az asztalba kapaszkodva, mintha attól tartana, hogy Musa fölkapja és becipeli az épületbe.

Musa egyik korábbi életében kőműves volt. Crossroads esetleges építészete az ő kitartását dícsérte, leleményességét és legyűrhetetlen energiáit is. Büszkén és jogosan hirdethette, hogy saját kezével építette föl Crossroadsot. A teázótól az Édenbárig, a régi benzinkúttól a kihalt postáig. Mzee Musa rakta le a téglákat mindhez. De mostanra csak szégyenkezett miatta. Csak sírásra ösztökélte.

Ez minden, amire az ember elhivatott az élete során? Ez a becsületes, vérverítékes munka jutalma? A végén csak korhadó fa és dülöngélő falak maradnak fönn? Ez lenne az élet értelme? Csak azért élünk, hogy lássuk, hogy emészti el az idő munkánk gyümölcseit?

Ez kínozta Musát. Szinte fájt neki, ahogy elporladt előtte mindaz, amire büszke volt életében. Bántotta, hogy a szenvedélyből épített falak, nevezhetjük így, hisz a legtöbb vállalkozó ki sem fizette, lassan leomlanak. Ennyit egy férfi sem képes elviseni. Megőrjítette, a keze viszketni kezdett, meg kellett markolnia valamit.

Az asztalba kapaszkodott, markolta, fortyogott benne a vad düh és gyász. Mark bácsi tartotta az asztalt, majd halkan megszólalt:

– Nyugalom, nyugalom, vén harcos. Ne kezd az egészet megint elölről.

Musa, ha feldühítették vagy ideges lett, mindent fölkapott és elcipelt. Legtöbbször a tucatnyi színes műanyagszék meg asztal esett áldozatul. Ezeket a derülátó Musa kitette a teázó elé, reggel hatkor, bizakodva, hogy csoda jön és visszatérnek a vendégek. Tízkor már ki-be hurcolta, csoportosítgatta, rendezgette őket. Háromra már sikerült az őrületbe kergetni Mark bácsit.

Úgy tűnt, most kezdődik az esztelen hurcolkodás. Mark bácsi próbált közbeavatkozni és újból kihívta egy partira.

Musa dörmögött valamit, a fejét rázva. Mégis letelepedett és úgy figyelte Mark bácsit, ahogy a kupakokat rendezgeti.

– Bezárom ezt kócerájt – mondta dühöngve.

Mark bácsi fáradt kis kuncogással válaszolt. Megint a régi nóta. Tudta, hogy a régi barát sosem váltja be a fenyegetést. Neki sem volt hova mennie, akárcsak Musának. Crossroadsban született, itt nőtt föl. Musa is, ő is elvándorolt innen, majd hazatért és életfogytiglanját töltötte Crossroadsban. Mindig itt fognak élni, hacsak a halál nem szól bele a tervekbe.

– Gyújts be – szólt Mark bácsi a feszült asztaltárshoz. – Lehet, hogy valaki messziről észreveszi már a füstöt és betér hozzád.

– Gondolod? – kérdezte Musa reménykedő hangon.

– Persze – válaszolta Mark bácsi meggyőződésel. Valaminek történnie kell, már ő sem bírta a várakozást. – Valahogy érzem az öreg csontjaimban, hogy ma lesz valami – tette hozzá kuncogva.

Musa morgott és mérlegelte a hallottakat. Hosszasan hallgatott. Föltápászkodott és becsoszogott a konyhába. A faszéntűzhelyre szabadította a haragját, vadul rázta, potyogott a rozsda, de még pár szegecs is. Faszénkorom, hamu a tegnapi parázsból menekültek a konyhából, ki a verandára, ahonnan Mark bácsi aggodalma kísérte útjukat. Hallotta Musa pusztítását, érezte a korom- és hamuszagot. Tudta, megint hosszú nap elébe néznek.

Valaminek történnie kell, nézett el messze a főútra, ahol egy másik, hasonlóan reménytelen úttal kereszteződött. Ott, a régi buszmegállóban néhány zavart utas verődött össze. Körülöttük csomagok szétszórtan. Egy halom nyomor és becsomagolt szenny. Kiteljesületlen életciklusok hulladéka. Félig végigálmodott álmok rongyai. Életek és meg nem élt napok maradéka. Sosem fognak visszajönni. Elegük volt Crossroadsból, a motyójuk mindent elmesélt.

– Valaminek történnie kell – mondta Mark bácsi a néptelen utcának. – A halál sem él örökké.

Épp kiejtette e szavakat, mikor berobogott a kilencórai Bozót Expressz Biri Biriből. A busz zsúfolt volt. A szokásos piacra szánt áruk, poggyászok. Kikanyarodott a megállóból és vitte a menekült csoportot, vitte a kupacnyi nyomort. Három utas állt most a helyükön. Az egyik jól öltözött, élénk asszony. A másik kettő idős házaspár. A csomagok: két nagy papírdoboz és egy koporsó. Mark bácsi felélénkülve tanulmányozta a fiatalasszonyt, amint a fejére emeli az egyik dobozt és átjön az úton.

– Musa! – szólt be a házba. – Visszajött.

Musa dühösen kikiabált valamit és tovább fegyelmezte az edényeit. Amennyire Mark bácsi tudta, Musa sosem volt nős. A munka volt az élete. A teázó a feleség, az edények a gyerekek. Ugyanúgy bánt velük, mintha családtagok lettek volna a nemlétező családjában. Szerette őket, mikor boldog volt, gyűlölte őket, ha nem. Ha különösen vidám volt, még énekelt is nekik, a népe ősi dalait, amelyeket senki sem ismert már. Igérgetett is nekik. Vadonatúj vászon mosogatórongyot, új, illatosított mosogatószert Sokoniból meg puha műanyag dörzsölőszivacsot. A dühös Musa azonban könyörtelenné vált. Szitkozódott a tányérokkal, az asztalokat rugdosta. Röpködtek a kések a faszéntűzhely felé, a falhoz vágta a lábasokat. Megesett, hogy bocsánatot kért a tűzhelytől és a cserepektől és magyarázkodott, miért viselkedett durván. Az ok ugyanaz volt mindig. Minden szétesik körülötte. Egyedül van a világban, nincs kihez fordulnia, csak hozzájuk. Megértésért könyörgött és fogadkozott, hogy nem dühöng többé. Ezek a mentegetőzések aggasztották Mark bácsit leginkább Musa különcségei közül.

– Musa! – kiáltott be ismét, miközben az asszony feléjük tartott.

Csend volt a konyhában.

Az asszony közeledett, a fején cipelt teher dacára határozott, kecses mozgással. Szép testű, masszív alkatú vidéki szépség. Erős, jó anyagból gyúrt lény, közömbös a járásával felingerelt hódolók iránt, akiknek megbizseregtek kivénhedt végtagjaik a megpezsdült vérkeringéstől, ha lengő csípőjében gyönyörködtek.

Megállt a teázó verandáján és helyet keresett a dobozának. Mikor találkozott a tekintetük, Mark bácsi rámosolygott és szívélyesen üdvözölte. Az asszony rá sem hederített és bement a házba. Szinte azonnal újra megjelent a doboz nélkül. Épp csak az öregre pillantott és visszament a buszmegállóba.

Musa előkecmergett a konyhából, kormos arccal és érdeklődött, ki jött vissza.

– A kondomosasszony – mutatta Mark bácsi.

Musa a kereszteződés felé kényelmes léptekkel, mégis gyorsan távolodó, hullámzó csípőjű asszony után bámult.

Az öreg házaspár lassan elhaladt az utcán, fejükön a koporsóval. Az asszony kitért az útjukból.

– Kik ezek? – kérdezte Musa.

Volt idő, amikor mindenkit névről, a nemzetségéről ismert, aki csak elhaladt a teaház előtt. De megváltoztak az idők!

– Idevalósiak? – kérdezte magától.

Mark bácsi sem ismerte az idős párt. Valóban megváltoztak az idők! Csak Musa maradt a régi. Musa minden változást visszautasított. Tudnia kellett mindenkiről, aki csak elhaladt a teázója előtt, élve vagy holtan. Elvárta mindenkitől. Kilépett az épület elé és megszólította a koporsós öreg párt.

– Üdvözlet!

Az öregek meglepődtek. Látták, hogy egy koszos kötényes férfi állt eléjük, köszöntötték.

– Üdvözlet.

Öregek, őszek, görbedtek és kiszikkadtak voltak. Csak álltak a fenyőkoporsójukkal és várták, hogy mit mond Musa. De Musa nem találta a szavakat és Mark bácsihoz fordult segítségért.

Mark bácsi tisztelettel fölállt és levette a kalapját. Musa is a fejéhez kapott, de fölfedezte, hogy a konyhaasztalon maradt a sapkája. Megvakarta kopasz fejét és valami szomorú, együttérzésnek szánt hangokat hallatott.

– Kik vagytok? – kérdezte az öregeket.

Az öreg válasza az volt, hogy két vénség, fejükön gyászos rakománnyal. Musa az arcát vakargatta. Nem erre volt kíváncsi.

– Ki van a koporsóban? – kiváncsiskodott.

– A fiunk, Thomas – válaszolta az assszony.

Musa még mindig nem lett okosabb. Megint megvakarta az állát és faggatózott tovább:

– Mi történt vele?

– Meghalt – válaszolta az öreg bánatos hangon.

– Nagy gyász – mondta Musa.

Nem tudta, hol folytassa és Mark bácsihoz fordult. Mark bácsi láthatatlan porszemeket szedegetett le a kalapjáról.

– Nagy ember volt – bátorodott föl az asszony.

– Fontos ember – tette hozzá a férje, elfojtott haraggal.

– A kormány embere – válaszolt rá a feleség.

– De akkor is halott – mondta a férfi. – A mi Thomasunk meghalt.

Musa az arcát vakargatta és megpróbálta felfogni, mit is beszélnek ezek, miért mondják el neki, nem is ezt kérdezte. Arra nem válaszoltak.

– Miben halt meg? – érdeklődött. – Mi bánt el a fiatokkal, Thomassal?

Az asszony zavartan megcsóválta a fejét. – Mit számít az? – kérdezte. Thomas az egyetlen fia volt. Most halott.

– A dögvész pusztította el? – kérdezte Musa.

– Thomas nem hitt a dögvészben – világosította föl az apa megbotránkozással a hangjában.

– Thomas semmiben sem hitt – mondta. – Ez lett a veszte.

– Nagy gyász – motyogta Musa.

Nem tudta, mit is mondhatna még. Megint Mark bácsihoz fordult. Az megköszörülte a torkát és végre megszólalt.

– Miért temetitek el egyedül? – kérdezte a párt.

– Kivel kéne együtt temetni? – kérdezte az öreg. – A huncut fickónak nem volt felesége, gyereke. Egyedül élt. Magányosan, a városban, mint egy elbitangolt bika.

– Nincs több gyereketek? – kérdezte Musa.

– Mind meghalt – válaszolta az öregasszony. – Mindet felfalta a dögvész.

– Nagy gyász – nyögte Musa. – Micsoda gyász.

Félreállt előlük és az öregek továbbcipelték a bánatukat, az asszony halkan zokogott, az ember mélyről jövő haraggal füstölgött, miközben az asszonyt csitítgatta.