Meja Mwangi

Afrika csendes

A mű eredeti címe:

Meja Mwangi: Striving for the Wind

Fordította:

Kiss Árpád

© Meja Mwangi

Hungarian translation © Kiss Árpád

Borító: Kiss Anna és Csordás Attila

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN: 978-963-89707-4-9

Ha életet az ember

Pénzért venne

A gazdag élne

Szegény nem lenne

Peter Tosh

Tizenegy évesen sok érdekes délutánt töltöttem a félszemű szolgálóval Meruból. Nem látott iskolát belülről, de remek ugalit főzött. Kinevetett, mert rettegtem a lovaktól, ennek ellenére mint férfi a férfival beszélt velem: 

Mwangi, kuria uru kwa mu-Afrika gutigiria mundu arie wega!* – nehezen lefordítható bölcsesség.

Az ő emlékének ajánlom a könyvet és mindazoknak, akik ökörrel szántanak, és vagyonukat kecskékben tartják számon…

…és a fiamnak, Nduchinak, aki sosem fogja olvasni ezt.

A szerző.

* Afrika szerencséje éppúgy forgandó, mint az ember sorsa. A fordító. (G. Barra: 1000 kikuyu mondás c. műve alapján.)

1. fejezet

Földút vezetett Kambi faluból felfelé a hegyre. Számos lepusztult shamba, birtokocska mellett kanyargott. Áthaladt az ősi Ngobit folyón, ki a bozótoson keresztül, kanyart írt le a Baruék házánál, majd kiegyenesedett és betorkollt a Pesa birtok magtárai és ócskavassá rozsdásodott mezőgazdasági gépeinek a maradványai közé. Ezt a két keréknyomnyi utat, amelyet Baba Pesa járművei igazi sztrádává tapostak  a bozótosban, Njia ya Pesának, a Pénz útjának nevezték.

Baba Pesa, akiről az utat elnevezték, a leggazdagabb ember volt hegyen innen és túl. Háromszáz hold hegyes-völgyes, erdős-mezős, fás-sziklás birtoka volt, és még több csirkéje, marhája és kecskéje. Traktora is volt, minden egyébbel, amiről a tíz holdat birtokló szomszédok még álmodni sem mertek.

Hatvan éve épült, hat hálószobás gerendaházban lakott a farmon, hátul gyümölcsössel, a házzal egyidős magtárakkal, marhaistállóval, csirkeólakkal.

A tágas verandáról, ahol most Baba Pesa álldogált, a fogát egy mucatha-ággal tisztogatva, egészen a kanyarig belátták a Pesa-utat. Krákogott, és átköpött az alacsony falon Mama Pesa rózsakertjébe. Idősebb fia, Juda vergődését figyelte a hazafelé vezető úton. Juda majd huszonnégy órája volt már távol. Apja messziről látta, hogy fia a kelleténél többet ivott a kukoricából erjesztett borból.

Baba Pesa néha azt kívánta, mint most is, hogy bárcsak elpusztulna a fia, mintsem tovább fájdítsa az atyai szívet, látva, hogy fia elkallódik a falu legalja közt vegyülve és a népek már a szájukra vették.

Egy fekete korcs, Konfúciusz, más néven Gondolkodó kullogott hazafelé Juda nyomában. Ha gazdája megbotlott és elterült, az eb mellételepedett, és megvárta, amíg Juda erőt gyűjt a feltápászkodáshoz, majd utánaeredt.

Mielőtt Juda hazajött az egyetemről, Konfúciusz a falu többi éhező bolhafészke közé tartozott, a szemétdombokon tengette nyomorúságos életét, az előrejutás leghalványabb reménye nélkül. Aztán egy nap Juda tökrészegen dülöngélt a vágóhíd előtt, és rábukkant az öngyilkosság gondolatán merengő ebre. Nevet adott neki, és új életet. Mára a két lény elválaszthatatlan lett, mint a trágya és a legyek.

Úgy fél kilométerről figyelte küszködésüket Baba Pesa és egyre vadabbul dörzsölgette a fogát az ággal, amelyért a fél Laikipia-síkot bejárta Mutiso, a kecskepásztor.

Egy sötét, rongyos alak ment át az udvaron. Ő volt a kecskepásztor. A kecskékhez settenkedett tejért, még a farm ébredezése előtt. Lassan, óvatosan lépdelt a harmatos fűben, mint egy elszánt vajákos ember, aki éppen különösen gonosz bűbájra készül.

– Mutiso! – szólt rá Baba Pesa.

Mutiso olyan hirtelen állt meg, hogy majdnem elcsúszott a nedves fűben. Körbenézett. Mikor észrevette Baba Pesát, összerezzent.

– Korán keltél – szólalt meg.

– Mégsem olyan korán, mint te – válaszolt Baba Pesa. – Hová igyekszel?

– A kecskeólhoz – válaszolta.

– Meg akarod őket fejni?

Mutiso összerezzent.

– A kecskék még alszanak – mondta neki Pesa.

Mutiso a kezében árulkodó bádogedényre nézett, és azt fontolgatta, hogy a rózsabokrok közé dobja. Hosszasan tűnődött, mielőtt végül a bokrok mögé ejtette.

– Baba? – szólt a veranda felé indulva.

Pesa biccentett, hogy beszéljen.

– Baba? – szólt megint.

Közelről Baba Pesa még ijesztőbb volt. Közepes termetű, de százharminc kiló. Mellette eltörpült Mutiso hatvan kilója. Pesa hegyen innen, hegyen túl a legkövérebb ember volt. A falu elöljáróját és Mavunót, az idényorvost leszámítva senki sem közelítette meg méreteit.

Arról volt nevezetes, hogy egyetlen dühödt ökölcsapással szétzúzta az ivó bárpultját. Hangja leginkább egy mérges bikára emlékeztetett, szívből kacagni sosem hallották.

–Baba? – kérdezte Mutisó ugrásra készen. – Amiről múlt hónapban beszéltem neked.

Baba Pesa dühödten kiköpte a fogkrémet.

– Mutiso!

Mutiso hátralépett.– Mutiso, hány óra van?

Mutisónak fogalma sem volt az időről, legfeljebb annyira, hogy reggel van. Sosem volt órája, leolvasni sem tudta az időt. A gazdára nézett segítségért, de hiába, majd a síkság mögött tornyosuló, távoli Havas Hegyre meredt, amely mögül felkelt a nap.

– Nafikiri.

– Ne gondolkozz! – szólt rá Baba Pesa. – Juda a hazafelé vezető úton hever.

– Hat óra? – kérdezte Mutiso.

– Igen – válaszolt Pesa. – Túl korán van fizetésemelésről beszélgetni.

Ezzel a szájába tette az ágat, és tovább piszkálgatta a fogát. Mutiso hátrált pár lépést, és elgondolkozva megállt.

– De Baba – szólt szomorúan –, mire megfejem a kecskéket, te elmész.

– Tilos a kecskéket fejni – válaszolta Baba Pesa.

– Ndio, igen, Baba.

– Akkor minek csinálod?

– Nincs pénzem tejre.

– Jó fizetést kapsz tőlem.

Mutiso bólintott.

Csupán háromszáz shillinget keresett havonta. Csinos fizetés egy kecskepásztornak. De miután cukrot, teát és dohányt vett, amelyek nélkül nem élet az élet, már nem is maradt pénze kukoricalisztre, nemhogy tejre.

Elgondolkozott, majd megfordult, és elindult a kecskeólak felé. Útközben felvette a bádogedényt a rózsák mögül. Csak akkor jut valamire ma Baba Pesával, ha – miután befejezte a fejést – kiáll a kapuba, mire Pesa kirobog a teherautóval, Fagióval a gazdaságból.

Ötszáz méterrel lejjebb Juda Pesa az úton hevert, és az elalvással küszködött. De eszébe jutott, hogy Baba Pesa fékje nem mindig megbízható. Bármelyik pillanatban előroboghat az apja, hogy egész napos útját megkezdje.

– Konfúciusz – hívta a kutyáját. – Merre vagy?

A kutya két méterre feküdt fogadott gazdájától, bölcsen az útszélen. Baba Pesa féktelenül vezetett. Beszélték, hogy az állatok menekültek az útról, ha felhangzott a kocsija robaja.

A kutya felemelte a fejét Juda hangjára, felmérte az utat, és farkával jelezte, hogy tiszta a levegő.

– Hozzám, kutya! – parancsolta Juda.

Konfúciusz átballagott, és mellé telepedett. Juda a hátára vert. A csapzott falusi korcs oktalan durvaságban nőtt fel, így neki ez a mozdulat egy megváltásnak tűnt. Sosem szakad meg a barátságuk.

– Te és én vagyunk a két igaz barát e földön – mondta neki Juda. – Nem számít, hogy te kutya vagy, én pedig részeges alak. Segíts lekerülnöm erről az útról, mielőtt Baba Pesa ideér és elgázol bennünket.

A kutya mindent értett. Ösztönösen felnézett az útra, és felvinnyogott. Ő is tudta, mire számíthatnak. De nem állt módjában felsegíteni Judát. Ő is meglehetősen részeg volt az Uji bár padlójára kilötyögtetett sörtől, amit felnyalogatott, amíg várta, mikor kerekednek fel.

Röviddel éjfél után Juda abbahagyta az ivászatot, és megindult hazafelé. Nem azért tette, mire ivócimborái gyanakodtak, vagyis hogy kifogyott a pénzből, amit apjától lopott. Juda ugyanis nem lopott az apjától pénzt, de mástól sem. Amivel meglopta az apját, azt senki sem sejtette, sokáig még azután sem, hogy a Fujo bár porig égett.

Juda akkor döntött, hogy hazaindul, amikor egy világos pillanatában, másfél napi ivászat után felötlött benne, hogy még a részegek koronázatlan királyának is szüksége van alvásra. Öt és fél órájába telt, hogy megtegye a két kilométert oda, ahol most ült, ötszáz méterre az apja házától. Látta, hogy száll fel a füst a házuk kéményéből. Úgy félúton két asszony alakja jelent meg, amint kiértek az útra a Baruék házához vezető ösvényről. Közeledtek. Juda pár pillanatig figyelte őket, majd a hátára fordult. Kezeit összekulcsolta a feje alatt. Hallotta az asszonyok zihálását és mezítlábas csoszogását, amint a kavics megcsikordult kérges talpuk alatt. Alkoholmámoros agya képes volt megkülönböztetni Mama Baru kedves, halk hangját társa locsogásától.

– Megmondtam neked – hallotta Mama Barut –, mondtam, hogy minden istent illet. A vagyon is istené. A gyermekek is az övéi. Minden őt illet, mert tőle származik...

Megtorpantak, ahogy az úton elterülő alakhoz értek. Hallották a zihálását, és tudták, hogy életben van.

– Ngai njega! – kiáltott fel Mama Baru. – Uram Teremtőm! Kicsoda hever itt az út közepén!

Tisztes távolságból körüljárták a testet, míg megpillantották az arcát. Hátraléptek és megálltak, mint mikor döglött kutya tetemébe botlik az ember az út szélén.

– Ngai Baba! – fohászkodott Mama Baru. – Teremtőm! Hiszen ez Pesa fia.

– Melyik? – kérdezte Mama Chuma.

– Amelyik egyetemre jár – válaszolta Mama Baru. – Édes istenem, mit tegyünk ezzel a gyerekkel?

Juda még mindig fekve, kinyitotta az egyik szemét, és a hangok felé pislogott. Két kifakult vászonba öltözött asszony látott. Hátukon vízzel teli tökedények. Míg a világ megbolondult a műanyagból készült dolgokért, így a vizesedényekért is, addig a két asszony a régiek szerint cipelte a vizet. Hátuk mögött az ég hideg, kék fénye vakított.

Mama Baru szólalt meg elsőnek: – Juda?

– Igen, az egyetlen Juda – válaszolt a fiú.

– Nem haltál meg? – kérdezte az asszony.

– Bado – válaszolt Juda fáradt hangon. – Még nem, de miért? Kit érdekel, hogy élek-e? – Közben kinyílt a másik szeme is. – Moses anyja? – szólt.

– Ninii – válaszolt Mama Baru. – Én vagyok.

– Üdvözlet, anyám.

– Üdvözlet, fiam.

A szokás szerint megismételte a köszöntést, ami az ifjútól kijárt az asszonynak, aki anyja lehetett volna koránál fogva. Majd a másik asszony felé fordult, hogy neki is megadja, ami kijárt, mert a sok rossz ellenére, amit beszéltek róla, tisztelettudó volt. De nem ismerte fel a másikat.

– Nuu uyu ungathitie teria yari gwa Thiaka? – kérdezte Mama Chumát. – Miért vagy olyan mérges?

Mama Chuma szomorúan csettintett a nyelvével.

– Miért iszol ennyit?

– Mert jólesik – válaszolta őszintén. – De hová indultok ilyen késő éjjel?

– Reggel van már, fiam – világosította fel Mama Baru. – A folyóhoz megyünk vízért.

– Nincs kutatok otthon? – csodálkozott Juda.

– Ki ásott volna?

– A férjetek.

– Ngai mwana uyu-ri – mondta Mama Baru szomorúan. A férjünk öreg és szegény. – Nem tud kutat ásni.

– Miért iszol ennyit? – ismételte meg Mama Chuma.

– Rosszul hallasz, asszony – válaszolt Juda. Mama Baruhoz fordult: – Te is mondd meg neki.

– Jólesik neki – szólt Mama Baru. – Hazatalálsz, fiam?

– Semmi az egész – legyintett Juda. – Figyelj csak. Konfúciusz! Gyere ide, te kutya!

Az eb a neve hallatára feltápászkodott. Közelebb lopakodott, és lefeküdt. A fülét hegyezte.

– Felsegítsünk? – kérdezte Mama Baru.

Juda megrázta a fejét.

– Eredjetek, vigyetek a férjeteknek vizet. Majd a kutyám hazakísér.

– Béke veled – búcsúzott Mama Baru.

– Jó utat – válaszolt Juda.

– De menj le az útról, mert elgázol a Fagio.

– Engem is ez aggaszt.

Szemével kísérte az asszonyokat, míg el nem tűntek. Még hallotta a beszélgetés elvesző foszlányait.

– Uciari uri ruo, az anyaság bánattal jár – mondta Mama Baru. – Juda jó fiú, de az anyjának bánatot okoz.

– Az istenek bölcsessége ez is. Senki sem kaphat meg mindent. Lehet, hogy Baba Pesa gazdag, de a gyermekeiben nincs öröme – bölcselkedett Mama Chuma.

– Még egy fiúk van – vetette közbe Mama Baru. – Elija. Az nem fél a munkától, de nincs ilyen jó szíve, mint Judának. Azután ott a lányuk. Nairobiban tanul.

– Ithe wa mbeca ni ngui ya mundu – zárta le Mama Chuma. – Az apjuk egy vadállat, emberi testben.

Juda jól hallott minden szót. Az apja védelmére akart kelni, de túl kimerült volt, moccanni sem bírt. Fáradt agyában egyébként is a Fagio járt, apja ütött-kopott teherautója, ahogy száguld lefelé a lejtőn. Már hallotta is a közeledő robajt.

– Kutya! – kiáltotta, és a talpra állással küszködött. – Ideje elkotródnunk az útról, vagy végiggázol rajtunk az apám.

Konfúciusz jóval érzékenyebb ebfüle már mindent korábban észlelt. Tudta, hogy talicska közeledik. Mutiso, a meghatározhatatlan korú kecskepásztor tolta a talicskát.

Baba Pesa, még mindig hálóköntösben, nekikezdett az édesburgonyából és kásából álló reggelinek. Mama Pesa ekkor fedezte fel, hogy fia nem aludt otthon.

– Baruék házánál tart – közölte vele a férje. – Hazafelé.

– Még sok küzdelem előtt. – Elija Pesa nevetett.

– Ahogy halad, elég, ha ebédre várod – folytatta a férj.

Mama Pesa megsemmisítő tekintetet lövellt feléjük. Azok abbahagyták a vigyorgást.

Elija Pesa visszafojtotta a nevetést. Mindenki tisztelte Mama Pesa haragját, ha nem is tartott tőle.

Elija a reggelijével törődött. Teát és tésztát evett. Megvetette apja régimódi elképzelését az evésről, amit apja ételnek tartott. Olajos kezeslábasban ült. Alig várta, hogy a traktorra mászhasson, rögtön evés után. Mindent mondhattak rá, de lusta nem volt.

– Elija – szólt rá szigorú hangon Mama Pesa. – Fejezd be a reggelidet, és segítsd haza a bátyád.

– Miért? – tiltakozott Elija. – Egyedül is hazatalál.

– Helyes – mormogta a kása fölé hajolva Baba Pesa. – Valamikor biztos.

Mama Pesa a fiára meredt. – Hallottad, mit mondtam?

– Igen, anyám, hallottam – válaszolta Elija tisztelettudóan. – De Judának arra lenne inkább szüksége, hogy elmenjen innen.

– Ne ismételgesd apád mondókáját – szólt rá Mama Pesa.

– Helyesen beszél a fiú – mondta Baba Pesa. – Tudod, hogy nevezik a faluban? Profethar.

– Micsoda?

– Profethar.

– Tán professzor? – szólt Elija.

– Profethar – ismételte Baba Pesa.

– De miért?

– Azt mondják, hogy tanító.

– Mit tanít?

– Amit a próféták. Látjátok –  bátorodott fel Elija –, Juda nem arra született, hogy a nagyhírű tehetségét a földeken fecsérelje el. Az egyetem az ő terepe. Nagyobb dolgok szólítják el. Az őt körülvevő írástudatlanoknak hirdet igét.

Baba Pesa visszahőkölt. Az írástudatlanság felemlítése az elevenébe vágott. Köztudott volt, hogy hatalma és vagyona ellenére csak három elemije van.

– Na eredj, és támogasd haza a testvéredet! – kiáltott Elijára.

– Rögtön végzek a reggelimmel – válaszolta Elija sértődötten.

– Most – mordult fel Baba Pesa. – Haraka!

Hiába nevettek együtt Juda számlájára, nem dúlt köztük nagy szeretet. Elija az asztalra csapta az evőeszközöket és felállt. Mama Pesa a vállára tette a kezét.

– Ülj csak le. Majd Mutiso felhozza. Úgyis jól kijönnek egymással.

Elija habozott, hogy visszatelepszik, de apja tekintete lebeszélte.

– Megyek, beindítom a traktort – fordult az anyjához.

Mama Pesa a veranda széléig kísérte. Baba Pesa folytatta az evést. Híres volt az étvágyáról. A szóbeszéd szerint egyszer fogadásból egy egész kecskét befalt.

Mikor az anya és Elija kilépett a verandáról, Mutiso már a kocsibejárónál tolta a talicskát. Nyomában Konfúciusz ballagott. A talicskában Juda Pesa szendergett édes álomba zuhanva.

– Segíts Mutisónak behozni – szólt az anya.

Ébredezett a farm. A munkások tétován ténferegtek az épületek között. Mutiso kecskéi Mama Pesa rózsáit kóstolgatták, míg a csirkék a virágágyásban garázdálkodtak.

– Hol bukkantál rá? – kérdezte Mama Pesa Mutisótól.

– Huko. Lenn az úton. – válaszolta Mutiso.

Elija félrerúgta a kutyát, és karon ragadta Judát. Mutiso a másik oldalról támogatta. Könnyedén felemelték a testet. Juda lassacskán magához tért, ahogy felvitték a veranda lépcsőjén. Meglepődött, hogy a levegőben lépked.

– Hogy bírod a hajtást, testvér? – kérdezte Elija.

– Mit érdekel?

– Semmit – válaszolta Elija.

– Miért cipeltek? – érdeklődött Juda.

– Így gyorsabb – mondta Elija. – Nem érünk rá.

– Tegyetek le.

Leengedték a lábát a veranda padozatára, szemben a dühös anyjával. Mikor elengedték, megingott, és a falnak dőlt. Részegen vigyorgott anyjára.

– Waikai maitu.

– Waikai awa – fogadta a köszöntést az anyja jeges hangon.

Újra elismételte a köszönést, az illem szerint, de látta, hogy anyja nem lágyul.

– Ne vess meg, anyám. Ugyanabból a méhből születhet hős, tolvaj vagy őrült.

– Igazad van, testvér – helyeselt Elija.

Mama Pesa sarkon fordult, és bement a házba. Juda egy pillanatra elbizonytalanodott, hogy indul-e vagy hazaért, majd kitisztult a feje, és anyja után ment.

Mutiso a kecskéihez rohant, és kitessékelte őket a rózsák közül. Elija pedig a pajtába sietett, hogy beindítsa a traktort.

Konfúciusz magára maradt a gyepen, további utasításokat várva. Mikor ráeszmélt, hogy hiába vár, visszavedlett kóbor kutyává, és a ház mögé baktatott, hogy lakmározzon a szemétdombon.