Kemény István

A KIRÁLYNÁL

Kemény István

A KIRÁLYNÁL

versek

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Kemény István, 2012

Felelős szerkesztő: Király Levente

ISBN 978 963 14 3068 4

elektronikos verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

MERT MEGUNTAM,

HOGY HALLGAT

ELÉGIÁCSKA

Aki kilőtte, már rég nem él,

a célpont még meg se született.

Nyílvessző süvít át a házon.

Az élményeim keletkeznek,

az emlékeim kárba vesznek.

Mint a kondenzcsík, most kicsit látszom.

ESŐ

– minden medvekutatónak –

De büszke lennék erre az esőre,

hogyha az apám élne még!

Mutatnám neki, nézd, Apu,

tényleg nincs, úgy látszik, semmi új,

itt van például ez az eső,

olyan, amilyennek lennie kell,

ugye, hogy nincs rá egy rossz szavad?

Bármelyik régi esővel fölveszi a versenyt!

És hogy a lóláb ki ne lógjon,

úgy tennék, mint aki mérgelődik,

hogy az új eső nem korszerűbb,

mint azok a régi nagy esők,

amiket ő szokott emlegetni,

én pedig hittem is, nem is,

és most látnám be érett fejjel, hogy

neki volt igaza, a fenébe!, megint.

Mérgelődnék, ő gyanakodna:

ravaszkodom, hogy hadd örüljön,

de erre bátran a szemébe néznék,

és hagynám, hogy lásson rajtam át,

elemezze vagy szedje is szét

és rakja össze a lelkemet, míg

megértené, hogy őszinte voltam,

és akkor talán megnyugodna.

Ő büszke lenne a régi esőkre,

én büszke lennék az új esőkre,

egymás esőit pedig szeretnénk nagyon.

Pedig becsapnám mindkettőnket,

mert bizony mindig is attól féltem,

hogy az új esők vizesebbek,

erősebbek és aljasabbak,

például itt ez a mostani:

nem állt el még, mióta élek,

gyűlik, gyűlik a föld alatt, és

majd előbugyog egy szép napon,

de hiába tudom ezt előre,

úgy fogok járni a vízözönnel,

mint az a cinikus, vén király,

vagy egy munkaképtelen Noé:

a kisujjamat se mozdítom,

hanem ugyanúgy, mint apám,

felelőtlenül meghalok.

A KIRÁLYNÁL

Tudom, hogy csatára készülsz, uram,

és az időd drága, lehet, hogy ez lesz

az utolsó estéd, vezéreid várnak, mert

stratégiád se tökéletes még, és szakácsaid

már készítik pompás, de könnyű, talán

utolsó lakomádat, színes sátrukban

pedig sietve szépítkeznek a lányok,

nincs most időd sokat fecsegni, pláne,

hogy bár az ellenség táborából jöttem,

ott nőttem fel, ott tanultam, ott voltam

szerelmes és ott a múltam, nem áruló

vagyok mégsem, hanem utazó, vándor,

bölcs és szemtelen, most nagyon bátor

és egy kissé meglepett is ettől, de se nem

őrült, se nem részeg, és se megölni, se

eltéríteni nem akarlak téged, egyszerűen

csak jöttem megkérdezni tőled, hogy

üzensz-e valamit a Legszélére,

mert én oda tartok éppen, hogy

átszóljak vagy átkiabáljak onnan,

mert meguntam, hogy hallgat az Isten.