BOGNÁR PÉTER

Bulvár

BOGNÁR PÉTER

Bulvár

Magvető

Budapest

A szerző 2011-ben elnyerte

az N&n Galéria Alapítvány

Petri György-díját.

A kötetben jelöletlen idézetek találhatók Samuel Beckett, T. S. Eliot,

Peter Greeneway, Seamus Heaney, Bohumil Hrabal, Elfriede Jelinek,

József Attila, Kiss Tibor, Kölcsey Ferenc, Parov Stelar, Szép Ernő,

Tandori Dezső, Tasnádi István műveiből.

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Bognár Péter, 2012

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferec

ISBN 978 963 14 3069 1

elektronikos verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mnt alvdt vrdrbk

ugiyj hulnk eled

ezk a szavk.

A let dadg,

csupan a.

Jzsf Attl., oda

(Tandori Dezső, Koppar Köldüs)

JÁTSSZÁK

Hámori őrnagy úr – nyomozó őrnagy, középkorú polgár

Horváth-Kerék százados úr – nyomozó százados, idősebb polgár

Hesslinger Antal – nyomozó hadnagy, költő, fiatalabb polgár

Én – első pillantásra beleszerető nyomozó hadnagy, fiatalabb polgár

Varga Nikolett (Olettka) – nyomozó zászlóslány, szép, fiatalabb polgár

Halasics Tamás – aranyrudas vállalkozó, középkorú polgár

id. Herczeg Ferenc – idősebb polgár

Kalapáccsal-Fejbeütött-Herczeg-Ferencné – id. Herczeg Ferenc felesége, halott, idősebb polgár

ifj. Herczeg Ferenc – fiatalabb polgár, id. Herczeg Ferenc fia

Herczeg-Katalin-Élt-16-Évet – id. Herczeg Ferenc lánya, haldokló, tizenhat éves polgár

Elemi Ferenc – idősebb polgár

Lövedék – lopott, középkorú polgár

Elemi György – Elemi Ferenc fia, tizenkilenc éves polgár

Elemi András – Elemi Ferenc fia, tizenkét éves polgár

Vácz Korlát – György és András keresztapja („keresztapa”), idősebb polgár

Harry herceg – angol trónörökös, fiatalabb polgár, első számú terrorcélpont

H. G. – szomelié, fiatalabb polgár

Fekete mangalicák – középkorú polgárok

A Kis Pöröly – pörölycápa, újszülött polgár

Debrecen város képviselő-testülete – idősebb polgár

Varga Bernadett – szóvivő, szép, fiatalabb polgár

Kórus – újságírók (középkorú polgárok) hada

ISMERŐSÉVEL

ITALOZOTT,

VIZELÉS KÖZBEN

FEJBE LŐTTÉK

I

Iszonyatos erejű ütést érzek a hátamon.

Zaj, gázszag és forróság.

A hátam mögött keletkezett nyomás

Rátol a csigavonalban futó huzagolásra,

A hüvely leválik rólam,

Gyorsulva lökődöm kifelé.

A huzagolás három centiméterenként

Megpörget a hossztengelyem körül,

A csőtorkolatnál erős gázörvénylésbe kerülök,

A levegővel érintkező lőporgáz berobban,

Szisszenő villanás, füst és bűz.

Kint vagyok.

Megcsap a kinti világ hidege.

Alattam mélység, fölöttem mélység,

Mindenfelé, amerre forgok, hatalmas,

Hihetetlenül világos tér.

Repülök.

II

Mert nem ellentéte egymásnak,

Ami úgy látszik szabad szemmel,

Valójában csak ugyanaz,

Ha fák volnánk, kibírni türelemmel.

Egymás halálát, egymás születését,

És nem esnének állunkról könnyek,

Áthajolva ágként a nehezén,

Hogy kuszálódjon a „könnyebb”.

De most sokan vagyunk és féltjük egymást,

Ki bírna előttünk meghajolni,

Ha nem maradna semmi belőlünk,

És ott állnánk végül pont mi.

III

A levegő páratartalma viszonylag magas,

Ahogy haladok, érzem, hogy a növényzetre

Nyomás nehezedik.

A nyílt térből lassan majd fák közé jutok,

Egyelőre azonban bodza-

És galagonyabokrok között haladok előre,

A bokrok közti füves, gazos területen

Minden bizonnyal kakukkfű virágzik,

Látom is a növények lilás virágzatát,

És látom a levegőben a leveleikből

Párolgó növényi olaj finom csillogását.

Ahogy haladok, ezek a mikroszkopikus olajszemcsék

Az előttem feltorlódó levegő hatására kitérnek,

Enyhén elliptikus pályám egy hároméves

Vadkan orrnyerge felé repít. Ő lehet a célom.

De – figyelembe véve az állat természetes mozgását –

Az is lehet, hogy röppályámat végül mégsem keresztezi.

Ebben az esetben nem tudom.

IV

Most múlik pontosan – ez indul csengve,

És múlik most, pontosan, pontosan most,

Könnyű, szép zeneszám, igaz, nekem csak

Annyi, hogy mindegy az ő félelme,

Akármennyi szarral, és ez már más szám,

Kell is még neki megküzdenie: háttér,

Nekem most mindegy, csak a hangja legyen.

Csak a kopottsága hulljon a képre,

Illik hozzá ez, mint valami fény,

És a fény a hajnal valósága miatt

Került ide, mert kint épp hajnal volt,

(És így bent is hajnal volt persze) csak bent

A monitorfény hozzájött még, bár ez

Mindegy, teljesen lényegtelen, kevés.

Pont annyi, hogy lámpa nélkül lehetett

Lenni, hogy legyen mindegy, ha egyszer

Mindegy, és hogy akkor elég, mert tényleg

Mindegy, mert nekem mindegy satöbbi,

És ez is egy Quimby-szám persze, csak

A színe legyen vörös, és így tovább,

Próbálom összefogni a szálakat.

Szóval:

Hajnalban felkeltem, vécére kellett

Mennem. Átmásztam, furcsa kép, a mell,

A mellettem alvó feleségemen.

Átmásztam és a télikertbe mentem –

Rokokó fésülködőasztalon

Van a gép, de ez mindegy, csak vicces, hogy

Pont egy fésülködőasztalon, mindegy.

Álltam a gép előtt és néztem, hogy megy-e

A fájlcsere. Sötét volt, gyengéden

Épp csak hogy fényesedni kezdett az ég.

Álltam és szépen (ezt figyeltem, hogy

Szépen) jönnek a bájtok, de hogy ez:

Mindegy, nekem mindegy, s hogy akkor tényleg

Legyen mindegy, ha mindegy. Nekem mindegy.

Álltam a gép előtt és ezt mondogattam,

Hogy mindegy. Hogy legyen mindegy, hogyha –

És így tovább, és így tovább, satöbbi.

Álltam és tudtam, hogy valamire

Nagyon is emlékeznem kéne így,

De, hogy mire, az nem jutott eszembe,

Mindegy, mondtam, ez mindegy, most ez mindegy.

Kubából vagy honnan bejelentkezett

Ekkor egy főnemes. Felpörgette

Kétezer kb/s-ra

Az egyik torrentet, örültem. És

Hogy a többi lassan jött, nem bántam,

Hanem mindegy, nekem ez most itt tényleg

Elég, mindegy, tényleg mindegy, ez elég.

És így – egyszer csak – beugrott a furcsa

Emlék, hogy dugunk. Álmunkban, és hogy én

Erre lebegek magamhoz. Erre, hogy

Milyen jó így együtt, de hogy kinek

S kivel (és egyre inkább e rész), hogy

Nagyon hosszan érthetetlen marad még,

Pedig a feleségem volt az, nyilván.

És ahogy próbálom felidézni, hogy

Miféle nő lehet ez és hol vagyunk.

De álom vagyok és a feleségemet.

Sajnálni és bírálni bírom csak.

És hogy ki ez, érzem, nekem mindegy.

És hogy majd ezt fogom mondani neki.

Hogy nekem az (ez) nem jelentett semmit.

A bőrét szerettem, megérinteni, és

Az ismeretlenségét, ezt fogom.

Az erejét, a dolog tisztaságát,

Némaságát, ezt fogom. És ha nem

Érti, nekem mindegy, le fogom szarni

Mert ez mindegy, nekem mindegy. Ezt fogom.

V

Még mindig repülök.

Kezdem megszokni a fényt.

Ahogy hossztengelyem körül

Pörögve előrébb jutok,

Egyszerre megérzem,

Hogy bizonyos irányban több fény van. A nap.

A profilom felfüggesztésére szolgáló oszlop

Minden görbületváltáskor

Számtalan kis lökéshullámot kavar,

A váltakozó irányú örvénylés megnyugtat,

A törések mentén fellépő görbület pontos,

Inkább hasonlít kiemelkedésre, mint kúpra.

VI

Evésbe menekülök, túrós csuszát csinálok,

Húst, hízok, arcom felenged, megolvad,

Vonásaim elgyengülnek, nem bírok magammal,

Szeretetre méltó vagyok: nyelek, pislogok, de jó.

A nők eleve közel jönnek, nem értik, húsomat,

Mintha az valami kabát volna, fogdossák,

Elemzik, hozzám koccannak, bizalmatlanok,

Bizalmasan közel hajolva, kezükkel a mellemen

Suttognak, keresnek valamit, egy szöszt,

Belém kell karolniuk, be kell jutniuk a lakásomba,

Meg kell simítaniuk, napnyi hátamat, fodros hasamat,

Forgatják, hogy hogyan alszik, hogy hogyan ernyed el,

Hogy gürcöl, hogy feszül meg, hogy milyen a

Textúrája, mellük hegyével, ahogy fordulnak,

A trikó vékony anyaga mit se számít,

Véletlen, megvágják felkarom.

VII

Igazam lett.

Háromszoros hangsebességgel haladok,

Így a keletkezett zaj az állatot

Még nem riaszthatta meg,

Korábban kezdett mozgása

Orrnyergét mégis lejjebb eresztette,

Én pedig, enyhén elliptikus pályámon

Fölötte repültem tovább.

Nem sikerült.

Finoman megérintem egy bodza virágtányérját,

A virágtányér megremeg,

A porzókról sárgás virágpor száll fel.

Pályám egy ezred százalékkal módosul.

VIII

Útról, ha úttalan is, csak útra térve

Kószálhatok e napnyi térbe,

Mi begöngyöl a felületébe,

Hozzám tenni hiányzó részem.

Járok, átérek ívlámpa-fényen,

Lépcsőn fölfelé egy nagy erkélyre,

Míg befogad egy hasraesésem,

És elrejt a nevetés kert-mélye.

IX

Egy férfi felé repülök,

A férfi egyik kezével Csepel márkájú,

Házilag rózsaszínre festett,

Férfivázas biciklit tart,

A másik kezével hugyozik.

Tartása nyugodt,

A sugár testének hol egyik,

Hol másik oldalán bukkan elő.

Rajzolgat.

Ír.

X

Egyszer meg jó, délelőtti levegőben mentem,

Telefonáltam, intéztem valami ügyet,

A lábaimat folyton előrébb léptetve,

Komoly arccal, mint egy rendes ember.

Háromnegyed tíz lehetett körülbelül,

Mert a vonat fél tízre ért be,

És még vettem a cébéában

Tíz deka tavaszit négy zsömlével.

És úgy indultam, gyalog. A könyvtár még

Nem nyílt, álldigálni az ajtó előtt meg,

És nézni a legjobb helyekért futókat,

Séta helyett eleve nem is szeretek.

Csikkek, szivárványszínű kis olajtavak,

Galambok következtek alattam,

Én meg rájukbambultan haladtam,

El a Tékom előtt, a templom előtt, át a zebrán.

A fák már szépen fellevelezkedtek, ezt is figyeltem,

Fényesek voltak, kialudták magukat éjjel,

Mint aki először néz itt széjjel,

És ettől olyan puhák lettek nekem, csajosak.

A lábuk, vagyis a meztelen törzsük nyújtózkodott,

Rezgették, mozgatták a lombjaikat,

Mintha ők – hajszálgyökérig gyönyörben állva –

Egymás boldogsága miatt volnának kitalálva.

XI

Sokszor pedig, például nyáron,

Reggelig bent maradtam a városban,

És egyik helyről mentem a másikra,

Mert meleg volt és jó volt így kószálni.

Jó volt, még ha nem is tudom pontosan

Megmondani, hogy miért, hanem csak emlékszem,

Hogy jó volt, jönni-menni az utakon,

Terekre–helyekre leülni, ilyesmi.

Vagy hogy például jó volt megérkezni,

És nézni, hogy mi van az adott helyen,

És elindulni, akármilyen hangulatban,

És úgy érkezni meg, az milyen jó volt!

És megismerkedni, közel hajolni,

Észrevenni, megpróbálni megérteni,

És félni, hogy nem fog sikerülni –––

És jó volt alulmaradni végül, nyerni.

Ülni nagy társaságban, egyedül,

Vitázni fontos kérdésen, járni fűért,

És figyelni egy furcsa összetételű társaságban

Az álomtalan arcú gyereknőket, és felidézni, hogy:

Rágózik Vénusz, van vagy tizenkét éves,

Játszik, mint nyelve fehérneműjével,

Míg benne az öntudatlan éjjel

Bölcs és egészséges, vagy hogy:

A házimozimban pornó pörög,

Tiszta vagyok, s ha minden jól megy,

Gépeimet lassan lecserélem,

És nem lesz bennük többé mozgó alkatrész.

Jó volt elfáradni, jó volt megelégedni,

Jó volt elaludni és megint ébredni,

És jó volt olvasni, feküdni a gőzben,

Kádban egymást fürdetni és inni mindent:

És aztán – mindettől – egyedül lenni.

De nem úgy, hogy ezért... Hanem hogy:

Ahová el kellett mennem, elmentem, ahol és

Akivel és ahogy lennem kellett, voltam, és ez volt jó,

Hogy pont ott és azzal és úgy voltam mindig.

XII

Elérem a hajszálak szúrós hegyét.

Mozgási (kinetikus) energiám

Még mindig hatalmas,

De lökéshullámom kúpjának pereménél

Most világosan felismerhető leválás alakul ki,

Ami lassan belevész a fő nyomvonalba.

Össze fogok roncsolódni.

A becsapódás felkavarja az eseményeket,

Markáns örvénylés alakul ki,

Testem megtorpan, összenyomorodok.

Először úgy érzem, nem fog sikerülni.

Nem fog sikerülni.

Aztán áttöröm a függőleges csontfalat:

Lágyagyhártya, tarkótáji lebeny,

Hosszanti hasadék, homloklebeny, lágyagyhártya.

A homlokcsont belső falához még hozzákoccanok,

De ez az érintés már megállít. Idáig jöttem.