Michel Houellebecq

Lanzarote

Michel Houellebecq

Lanzarote

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Michel Houellebecq et editions Flammarion, 2002

Borítófotó: © Michel Houellebecq

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc

Borító: Pintér József

ISBN 978 963 14 3074 5

elektronikos verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„A világ középtermetű”

1

1999. december 14-én, a délután kellős közepén rádöbbentem, hogy a szilveszterem valószínűleg el lesz cseszve – ahogy máskor is. Jobbra fordultam, a Félix-Faure sugárútra, és bementem az első utazási irodába. Az alkalmazott, egy népi blúzos, bal orrcimpájában piercinget viselő, hennázott hajú barna lány éppen egy másik ügyféllel foglalkozott. Nekiálltam összeszedegetni a prospektusokat, oldottságot színlelve.

– Segíthetek? – kérdezte a lány egy perc múlva.

Nem, nem segíthetett. Senki sem segíthetett. Egy vágyam volt: hazamenni, és a tökömet vakargatva klubszálló-katalógusokat lapozgatni, de mivel a lány már megszólított, nem tudtam, hogyan vonhatnám ki magam a párbeszédből.

– Januárban szeretnék utazni – feleltem lefegyverzőnek szánt mosollyal. A lány rögtön rákapcsolt:

– Napfényre vágyik?

– Korlátozottak az anyagi lehetőségeim – így én.

Néhány szakfolyóirat átlapozása után az a kép alakult ki bennem, hogy az utazó és az utazási iroda alkalmazottjának párbeszéde gyakran lép túl a hagyományos kereskedelmi kapcsolat keretein – sőt, olykor az utazással mint az álom hordozóanyagával való üzletelés képes feltárni minden kereskedelmi kapcsolat valódi: titokzatos, mélyen emberi, majdnem misztikus tétjét. Képzeljék magukat csak egy pillanatra az utazó helyébe. Miről is van szó? Figyelmesen meg kell hallgatniuk az ajánlatokat, amelyeket az önökkel szemben ülő (általában női) alkalmazott vonultat fel. Az alkalmazottnak – hiszen ez a munkája – kiterjedt ismeretei vannak a katalógusokban szereplő üdülőtelepek nyújtotta szórakozási és kulturális lehetőségekről, és minimum megközelítő elképzelése az átlagvendégkörről, a helyszínen űzhető sportokról, a helyi konyha adottságairól. E néhány hétre nagyrészt tőle függ az önök boldogsága – vagy legalábbis e boldogság létrejöttének lehetősége. És az alkalmazott – bár csak rövid időre találkozik önökkel – nem egy „átlagos” nyaralás feltételeit sorolja fel, hanem igyekszik kifürkészni az önök várakozásait, vágyait, vagyis titkos reményeit.

– Nézzük Tunéziát. Klasszikus célpont, és januárban tényleg nem drága – hozakodott elő a lány az étvágygerjesztővel. – No meg Dél-Marokkó, ami igazán szép tud lenni szezonon kívül. – Miért szezonon kívül? Dél-Marokkó egész évben nagyon szép. Kiválóan ismerem, valószínűleg jobban, mint ez a hülye picsa. Lehet, hogy nagyon szép, de nem az esetem – ezt kellene valahogy belevernem a fejébe.

– Nem szeretem az arab országokat – vágtam rá gyorsan. – Vagyis… – Ahogy jobban belegondoltam, eszembe jutott a libanoni lány, akivel egy szexklubban találkoztam: nagyon tüzes, finom kis punci, ráadásul nagy mellel. Egyébként egy munkatársam mesélt a hammameti Nouvelles Frontières szállóról, ahol egy rakás algériai csaj mulatozott magában, férfifelügyelet nélkül. A kollégám ragyogó emlékeket őrzött róla. Végeredményben az arab országok megérnék a fáradságot, ha sikerülne őket kirángatni a fos vallásukból.

– Az arab országok közül csak a muzulmánokkal van bajom. Nincs olyan arab országa, ami nem muzulmán? – Mintha kvízműsorban lettünk volna: egy nem muzulmán arab ország… negyven másodperc. Kicsit tátva maradt a szája a lánynak.

– Ott van például Szenegál… – törte meg végül a csendet. Szenegál. Miért is ne? Úgy hallottam, hogy Nyugat-Afrikában a fehér férfiaknak még mindig nagy az ázsiója. Az ember csak megcéloz egy diszkót, már haza is vihet valakit a bungalójába. Ráadásul a lánynak nem is kell kurvának lennie, élvezetből csinálják. Persze örülnek az ajándéknak, a kis arany ékszereknek, de melyik nő nem szeret ajándékot kapni? Nem is értettem, miért jutott ez most eszembe, és amúgy sem volt kedvem baszni.

– Nincs kedvem baszni – mondtam. A lány meglepetten nézett rám. Igaz, ami igaz, átugrottam egy-két állomást a gondolatmenetben. Tovább lapozgatott a katalógusban. – Szenegál amúgy is hatezernél kezdődik – jegyezte meg végül. Szomorúan nemet intettem. Ő felállt, újabb katalógust keresett: nem is olyan érzéketlenek ezek a lányok, mindig fogékonyak az anyagi természetű érvekre. A járdán hóban trappoltak a gyalogosok – és a hó lassacskán latyakká olvadt.

A lány visszaült, és egészen megváltozott hangon, határozottan kérdezte: – És nem gondolt véletlenül a Kanári-szigetekre? – Nem válaszoltam, mire ő professzionális mosollyal kivágta: – Az embereknek ritkán jut az eszébe a Kanári-szigetek… Ez egy szigetcsoport a nyílt tengeren az afrikai partoknál, a Golf-áramlat mentén, ahol egész évben kellemes az idő. Még olyan vendégekkel is találkoztam, akik januárban fürödtek a tengerben. – Kivárta, míg megemésztem az információt, majd folytatta: – Van egy akciós ajánlatunk a Bougainville Playába. Háromezer-kétszáznyolcvan frank egy hétre, amibe minden beletartozik, indulási időpontok Párizsból: január 9., 16., 23. Négy és fél csillagos szálló, a vidék szabványának megfelelően. Jár hozzá fürdőszoba, hajszárító, légkondi, telefon, tévé, minibár, a széf fizetős, az erkély a fürdőmedencére néz (tengeri kilátás felárral). 1000 m²-es fürdőkomplexum, jacuzzi, szauna, gőzfürdő, konditerem. Három tenisz-, két squash-pálya, minigolf, pingpong. Népitánc-bemutató, kirándulások. A sztornóbiztosítás benne van az árban.

Muszáj volt megkérdeznem:

– És ez hol van?

– Lanzarote szigetén.