A Polgári Törvénykönyv magyarázatokkal

Szerkesztő: Vékás Lajos
A szerkesztő munkatársa: Gárdos Péter

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2013

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csizner Ildikó

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 279 6

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.
A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

A Polgári Törvénykönyv magyarázatokkal

Szerkesztő: Vékás Lajos
A szerkesztő munkatársa: Gárdos Péter

Szerkesztő: Vékás Lajos
A szerkesztő munkatársa: Gárdos Péter

Szerzők:

Bevezetés

Vékás Lajos

Első Könyv

Vékás Lajos

Második Könyv Első Rész

a Szakértői Javaslat Kőrös András és Makai Katalin által írt indokolását átdolgozta a Szerkesztő

Második Könyv Második Rész

a Szakértői Javaslat Kőrös András és Makai Katalin által írt indokolását átdolgozta a Szerkesztő

Második Könyv Harmadik Rész (a 2:47. § kivételével)

Székely László, Vékás Lajos

Második Könyv Harmadik Rész 2:47. §

Faludi Gábor

Második Könyv Negyedik Rész

Faludi Gábor

Harmadik Könyv (a Második és az Ötödik Rész kivételével)

Kisfaludi András

Harmadik Könyv Második és Ötödik Rész

Csehi Zoltán

Negyedik Könyv

a Szakértői Javaslat Kőrös András és Makai Katalin által írt indokolását kiegészítette Szeibert Orsolya

Ötödik Könyv (a VII. Cím kivételével)

Menyhárd Attila

Ötödik Könyv VII. Cím

Gárdos István

Hatodik Könyv Első Rész

Vékás Lajos

Hatodik Könyv Második Rész IV–VIII. Cím

Vékás Lajos

Hatodik Könyv Második Rész IX–XI. Cím (a 6:141–6:147. § kivételével)

Kemenes István

Hatodik Könyv Második Rész X. Cím 6:141–6:147. §

Vékás Lajos

Hatodik Könyv Második Rész XII. Cím

Gárdos Péter

Hatodik Könyv Második Rész XIII. Cím

Kemenes István

Hatodik Könyv Harmadik Rész XIV. Cím

Kisfaludi András

Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 1–3., 6–7. alfejezet

Kemenes István

Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 4. alfejezet

Faludi Gábor

Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 5. alfejezet

Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVIII. Fejezet

Grafl Fülöp Gyöngyi, Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XVI. Cím XXXIX–XLI. Fejezet

Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XVI. Cím XLII. Fejezet

Grafl Fülöp Gyöngyi, Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XVI. Cím XLIII. Fejezet

Menyhárd Attila, Vékás Lajos

Hatodik Könyv Harmadik Rész XVII. Cím

Menyhárd Attila

Hatodik Könyv Harmadik Rész XVIII–XIX. Cím

Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XX. Cím LII–LVII. Fejezet

Gárdos Péter, Gárdos István, Szilas Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XX. Cím LVIII–LIX. Fejezet

Gárdos Péter

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXI. Cím

Gárdos Péter, Gárdos István

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXII. Cím

a Szakértői Javaslat Takáts Péter által írt indokolását átdolgozta a Szerkesztő

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXIII. Cím

a Szakértői Javaslat Boros Zsuzsa és Jójárt Eszter által írt indokolását átdolgozta a Szerkesztő

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXIV. Cím

Kisfaludi András

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXV. Cím

Szeibert Orsolya

Hatodik Könyv Negyedik Rész

Lábady Tamás

Hatodik Könyv Ötödik Rész

Kisfaludi András

Hatodik Könyv Hatodik Rész XXXII–XXXIV. Cím

Vékás Lajos

Hatodik Könyv Hatodik Rész XXXV–XXXVI. Cím

Szilas Péter

Hetedik Könyv

Vékás Lajos, Weiss Emilia

Nyolcadik Könyv

Gárdos Péter

A kézirat lezárva: 2013. március 15.

© dr. Csehi Zoltán, dr. Faludi Gábor, dr. Gárdos István, dr. Gárdos Péter, dr. Grafl Fülöp Gyöngyi, dr. Kemenes István, dr. Kisfaludi András, dr. Lábady Tamás, dr. Menyhárd Attila, dr. Szeibert Orosolya, dr. Székely László, dr. Szilas Péter, dr. Vékás Lajos, dr. Weiss Emilia, Budapest, 2013

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2013

A CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezetés

I. Az átfogó reform indokoltsága és a kódex megalkotása

1. Polgári átalakulásunk történelmi kacskaringóit szemléletesen tükrözi a magyar polgári törvénykönyv megalkotásának viszontagságos története. A polgári társadalmi rend megteremtésének hajnalán, az áprilisi törvények között az 1848. évi XV. törvénycikk rendelte el először „az ősiség teljes és tökéletes eltörlésének alapján polgári törvénykönyv” elkészítését, és „ezen törvénykönyv javaslatának a legközelebbi országgyűlés elibe” terjesztését. A forradalom eseményei és a szabadságharc bukása megakadályozta e nemes terv megvalósítását, pedig a szakmai kompetenciát a kodifikációs munkálatok vezetésével megbízott Szalay László személye garantálta volna.

2. A kiegyezés után megindult kodifikációs munkálatokról tiszteletteljes főhajtással kell megemlékeznünk. Alapos jogösszehasonlító tudományos munkára épülnek és kiemelkedő szellemi teljesítményt jelentenek az így létrehozott törvénytervezetek és a hozzájuk kapcsolódó munkaanyagok. A tiszteletteljes elismerés annál inkább kijár nekik, mert a 2013-ban elfogadott törvény kidolgozásánál is építettünk színvonalas eredményeikre.

1871 és 1892 között a következő résztervezetek készültek el: 1. Hoffmann Pál: Általános rész (1871), 2. Győry Elek: Általános rész (1880), 3. Halmossy Endre: Dologi jog (1882), 4. Apáthy István: Kötelmi jog (1882), 5. Teleszky István: Öröklési jog (1882), 6. Az öröklési jogról szóló törvényjavaslat a képviselőház igazságügyi bizottsága által megállapított szövegben (1889), 7. Zsögöd Benő: A házastársak személyes viszonya egymáshoz és házassági vagyonjog (1891), 8. Králik Lajos: A szülőkről és gyermekekről (1892), 9. Sipőcz László: A gyámságról és gondnokságról (1891).

Az igazságügy-miniszter által 1895. október 16-án kiküldött állandó bizottság feladata volt „a magánjog körébe vágó és hazánkban érvényben levő törvényeknek, törvényes szokásoknak, a már meglévő törvénytervezeteknek, a judikatúra és irodalom termékeinek, valamint az idegen művelt államok jogfejlődésének figyelembevételével és felhasználásával, a polgári törvénykönyvnek egységes és rendszeres tervezetét elkészíteni.” A bizottság számára az indokolással ellátott első normaszöveget a következő szerkesztő tagok készítették. Lányi Bertalan, az Igazságügy-minisztérium törvényelőkészítő osztályának vezetője, egyben 1897 áprilisáig az állandó bizottság vezető tagja dolgozta ki a személyi jogot és a kötelmi jognak a társaságról és a közösségről szóló fejezeteit, Zsögöd Benő egyetemi tanár készítette a házassági jogot, Sipőcz László árvaszéki elnök a családjog többi részét, Imling Konrád pozsonyi ítélőtáblai tanácselnök a dologi jogot, Thirring Lajos ítélőtáblai bíró a kötelmi jog nem említett részeit, végül Schwarz Gusztáv egyetemi tanár az öröklési jogot. Az említett szerkesztő tagokon kívül tagja volt a kiküldött bizottságnak Ádám András kúriai bíró, Győry Elek, a budapesti ügyvédi kamara elnöke, Kováts Gyula egyetemi tanár, Köves György ügyvéd, Nagy Ferenc egyetemi tanár, Neuman Ármin egyetemi rendkívüli tanár, Oberschall Adolf kúriai tanácselnök, Sághy Gyula egyetemi tanár és Vavrik Béla kúriai tanácselnök, aki 1897 áprilisától egyben a bizottság vezető tagja volt. A bizottság segédtagjai voltak Bartha Richard miniszteri fogalmazó, Illés József miniszteri fogalmazó, Kolosváry Bálint törvényszéki aljegyző, Szászy Béla miniszteri titkár, Szladits Károly albíró és Wolff Károly törvényszéki jegyző. A tervezetek bizottsági szintű tárgyalása 1899 őszén indult és 1900 júliusáig tartott. Mindezen előkészítő munkálatok nyomán 1900-ban tették közzé a tervezetet „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezete. Első szöveg” cím alatt. A normaszöveghez készült ötkötetes indokolás 1901–1902-ben jelent meg.

Ezt az első szöveget még nem tartották eléggé egységes szemléletűnek és koherensnek; a javaslat inkább a szerkesztők által készített résztervezetek egyeztetett összefoglalásának volt tekinthető. Ezért a bizottság vezetősége – az első tervezetre adott bírálatokat is figyelembe véve – 1902 és 1906 között tüzetesen átdolgozta a szöveget és az indokolást is. Az új kodifikációs előterjesztést „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének további tárgyalását előkészítő főelőadmány és a tervezetre vonatkozó bírálati anyag” („Főelőadmány”) cím alatt kilenc kötetben foglalták össze. A részben újjáalakított bizottság 1906 és 1908 között újabb kodifikációs anyagot készített „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének főkérdéseire vonatkozó bizottsági tárgyalások” („Bizottsági tárgyalások”) címmel. E munkaanyag alapján készült el 1913 elején az új normaszöveg: „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezete. Második szöveg”. Ezt a második bizottságot Imling Konrád államtitkár vezette, és ő készítette a házassági jogra és a dologi jogra vonatkozó javaslatot is. Sipőcz László a családjog többi részét, Szászy Béla miniszteri tanácsos a személyi jogot, Thirring Lajos a kötelmi jogot, Barna Ignác kúriai bíró és Szladits Károly ítélőtáblai bíró az öröklési jogot dolgozta ki. Az említetteken kívül tagja volt ennek a bizottságnak Bartha Richard ítélőtáblai bíró. A második tervezethez külön indokolás nem készült, mert az első szöveghez képest történt eltérések indokait a „Főelőadmány” és a „Bizottsági tárgyalások” kimerítően tartalmazták.

Újabb átdolgozás után a javaslatot az igazságügy-miniszter 1913 novemberében a Képviselőház elé terjesztette törvényjavaslatként („A polgári törvénykönyv törvényjavaslata. Az országgyűlés elé terjesztett szöveg”). Ehhez ismét készült indokolás. Az 1913. november 14-én kiküldött 50 tagú parlamenti különbizottság, amelynek előadója Nagy Ferenc egyetemi tanár volt, 1914. március 19-én látott munkához. A különbizottság a módosító munkálatok után 1915. április 19-én terjesztette az Országgyűlés elé a negyedik tervezetet (az ún. „bizottsági szöveget”: „A törvényjavaslat bizottsági szövege”). A háború és a forradalmak megakadályozták azonban e tervezet elfogadását.

Az I. világháború után a törvénykönyv előkészítésének munkálatai csak 1922-ben kezdődtek el újból, Szászy Bélának, az Igazságügy-minisztérium törvényelőkészítő osztálya vezetőjének irányításával. Ötödik szövegként így készült el a Magánjogi Törvénykönyv Javaslat (Mtj.), amelyet 1928. március 1-jén terjesztett az igazságügy-miniszter az Országgyűlés Képviselőháza elé. Az 1931. évi XXII. tc. országos bizottság kiküldését rendelte el az Mtj. tárgyalására. Noha az Mtj. szakmai színvonalát általános elismeréssel illették, és számos megoldását a bírói gyakorlat szokásjogi úton alkalmazta is, de ebből a tervezetből sem lett törvény. Ennek jórészt politikai okai voltak, köztük az a meggondolás, hogy egy polgári törvénykönyv ne bontsa meg a Trianoni Békeszerződés folytán más államokhoz került egykori országrészekkel még részben meglévő magánjogi jogegységet.

3. Az 1959. évi IV. törvény egy olyan korban – 1953 és 1959 között – fogant és született meg, amelyben az uralkodó diktatórikus politikai hatalom és a lezajlott államosítások szinte teljesen likvidálták a magánjogi vagyoni forgalom és az emberi személyiség kibontakozásának természetes társadalmi feltételeit, köztük a magántulajdont. Az adott gazdasági-társadalmi és politikai körülmények közepette különösen értékelnünk kell a kódex létrejöttét. A nívós törvénykönyv megalkotásában vezető szerepet játszottak a háború előtti híres Szladits-iskola tagjai: Eörsi Gyula és Világhy Miklós egyetemi tanárok, továbbá Kemenes Béla későbbi szegedi egyetemi tanár. A kiemelkedő szakmai színvonalnak volt köszönhető, hogy az 1959-es magyar Ptk. évtizedekkel élte túl az 1980-as évek második felében megkezdődő és a rendszerváltásban kiteljesedő mélyreható gazdasági és társadalmi változásokat. A korszak kódexei közül a Ptk. mellett egyedül az 1964-ben született lengyel törvénykönyv mutathat fel ilyen sikert.

Érthető mégis, hogy ezeket a változásokat, amelyek eredményeként Magyarországon ismét magántulajdonon alapuló piacgazdaság jött létre, a törvényhozónak gyakori módosításokkal kellett követnie. A polgári jognak az áruviszony elvont kategóriájára szabott és ezért absztrakt normái – közismerten – lényeges gazdasági és társadalmi változások túlélésére is képesek. Azt, hogy az 1959-es kódex alkotói mennyire kiváló szakemberek, a magánjogot mélyen értő tudósok voltak, méltó módon szimbolizálja az a tény, hogy a több mint másfélszáz kisebb-nagyobb módosításnak legalább négyötöde a rendszerváltozás utáni időszakra esik. A mögöttük lejátszódott folyamatok olyan méretű és horderejű változásokat eredményeztek a magánjogi viszonyok területén, hogy azok jogi rendezése átfogó reformot igényelt, és egy új polgári törvénykönyv megalkotását tette szükségessé.

4. A Kormány egy új kódex szükségességét felismerve, az 1050/1998. (IV. 24.) Korm. határozattal elrendelte az új Polgári Törvénykönyv előkészítését. A Korm. határozat szerint „a felülvizsgálat közvetlen célja egy korszerű, a nemzetközi gyakorlatnak és elvárásoknak megfelelő Polgári Törvénykönyv megalkotása, amely a gazdaság alkotmányaként a civilisztika alaptörvénye lesz”. A kormányhatározat létrehozta a Polgári Jogi Kodifikációs Főbizottságot, és elrendelte Polgári Jogi Kodifikációs Szerkesztőbizottság és munkacsoportok létrehozását. A Szerkesztőbizottság 1999-ben kezdte el, és a következő összetételben végezte munkáját: Boytha György c. egyetemi tanár (PPKE), Gadó Gábor helyettes államtitkár (IM), illetve civilisztikai szakállamtitkár (IRM), Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), a Főbizottság titkára, Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Petrik Ferenc, a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának ny. elnöke, Sáriné dr. Simkó Ágnes miniszteri biztos (IM), illetve főosztályvezető (IRM), a Főbizottság titkára, Sárközy Tamás egyetemi tanár (Corvinus Egyetem), Vékás Lajos egyetemi tanár (ELTE), a Főbizottság és a Szerkesztőbizottság elnöke, Weiss Emilia professzor emeritus (ELTE), Zlinszky János professzor emeritus (PPKE).

A munkacsoportok javaslataira támaszkodva a Szerkesztőbizottság kidolgozta az új Polgári Törvénykönyv koncepcióját, és azt a Főbizottság vitára alkalmasnak találta. A Kormány 1009/2002. (I. 31.) Korm. határozattal a Koncepciót a Magyar Közlönyben (2002. évi 15. szám II. kötet) közzétette és szakmai vitára bocsátotta. A vitában megfogalmazott módosító javaslatokat a Szerkesztőbizottság a 2002. év folyamán megvitatta, és a Koncepciót részben átdolgozta. A Főbizottság a 2002. november 18-án tartott ülésén vitatta meg a Szerkesztőbizottság előterjesztését, azt – néhány módosítással – elfogadta, és a Kormány elé terjesztette. A Kormány az 1003/2003. (I. 25.) Korm. határozattal jóváhagyta az új Polgári Törvénykönyv Koncepcióját, és határozata mellékleteként közzétetette azt a Magyar Közlöny 2003. évi 8. számában. A Kodifikációs Főbizottság egyidejűleg elfogadott egy Tematikát, amely a Koncepció alapján a normaszöveg kidolgozásának vezérfonalául szolgált. A Koncepció és a Tematika együtt került közzétételre 2003 februárjában a Magyar Közlöny különszámában. A Szerkesztőbizottság ezek alapján elkészítette a szakmai vitára szánt – és Vitatervezetnek nevezett – első tervezetet, és annak normaszövegét indokolással együtt a 2006. év folyamán közzétette és vitára bocsátotta. 2007. első félévében számos fórumon – a Magyar Jogászegylet és annak több megyei szervezete, a Magyar Ügyvédi Kamara, a Magyar Országos Közjegyzői Kamara, a Pécsi Ítélőtábla, a Szegedi Ítélőtábla, egyetemi jogi karok és más szervek rendezésében – megtartott viták keretében hangzottak el módosító észrevételek. Írásban – többek között – a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma, a Legfőbb Ügyészség, a Fővárosi Ítélőtábla, a Magyar Országos Közjegyzői Kamara, minisztériumok és más országos hatáskörű szervek, egyetemi jogi karok és magánszemélyek nyilvánítottak kritikai véleményt és tettek jobbító javaslatokat.

A kódexért felelős tárca – a Vitatervezetnek a Szerkesztőbizottság általi véglegesítését be nem várva, a Főbizottság összehívása és megkérdezése nélkül – 2007 augusztusában maga vette kézbe a kódex tervezetének befejezését. A Kormány 2008-ban nyújtotta be törvénytervezetét az Országgyűléshez, amely azt számos módosítással 2009 novemberében elfogadta. A 2009. évi CXX. törvény azonban nem lépett hatályba, mert az Alkotmánybíróság 51/2010. (IV. 28.) AB határozata – a rövid felkészülési időre tekintettel – a törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 2010. évi XV. törvény egyes rendelkezéseinek alkotmányellenességét mondta ki, és azokat megsemmisítette.

A 2010-es országgyűlési választásokat követően a Kormány 1129/2010. (VI. 10.) Korm. határozata alapján a közigazgatási és igazságügyi miniszter felkérte – a részben új összetételű – Polgári Jogi Kodifikációs Szerkesztőbizottságot és a kormányhatározattal újonnan létrehozott Operatív Szakmai Bizottságot a Polgári Törvénykönyv új tervezetének elkészítésére. A Szerkesztőbizottság tagjai voltak: Harmathy Attila, professzor emeritus (ELTE), Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Petrik Ferenc, a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának ny. elnöke, Sárközy Tamás egyetemi tanár (Corvinus Egyetem), Székely László miniszteri biztos, igazgató (ELTE Jogi Továbbképző Intézet), Vékás Lajos, professzor emeritus (ELTE), elnök, Weiss Emilia, professzor emeritus (ELTE), Zlinszky János, professzor emeritus (PPKE). Az Operatív Szakmai Bizottságnak a következő tagjai voltak: Csehi Zoltán egyetemi docens (PPKE), Kemenes István, a Szegedi Ítélőtábla kollégiumvezetője, állandó meghívott, Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), Kőrös András, a Legfelsőbb Bíróság tanácselnöke, Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Menyhárd Attila, tanszékvezető egyetemi docens (ELTE), Székely László miniszteri biztos, igazgató (ELTE Jogi Továbbképző Intézet), Vékás Lajos, professzor emeritus (ELTE), elnök, Wellmann György, a Legfelsőbb Bíróság kollégiumvezetője. A bizottságok munkáját alkotó módon segítették Boros Zsuzsa (KIM), Gárdos Péter ügyvéd (megbízás alapján) és Szilas Péter (KIM).

A bizottságok 2010 ősze és 2011 ősze között végzett intenzív munkájának eredményeként született meg az új Javaslat, amelyet a Kodifikációs Főbizottság 2011. december 16-i ülésén elfogadott. Ezt a Bizottsági Javaslatot a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium – változtatás nélkül – társadalmi vitára és a közigazgatási egyeztetésre bocsátotta. A beérkezett észrevételek megvitatására a minisztérium tárcaközi egyeztetéseket és széles körű tematikus üléseket szervezett. Az egyeztetések alapján a Szerkesztőbizottság tagjai által átdolgozott tervezetet a Közigazgatási Államtitkári Értekezlet 2012. május 31-én tárgyalta, és alkalmasnak találta az előterjesztést arra, hogy azt a Kormány megtárgyalja. A Kormány két ülésen tárgyalta meg a Bizottsági Javaslatot, és azt 2012. július 11-én – változtatás nélkül – terjesztette be az Országgyűléshez. Az Országgyűlés a 2012. szeptember 26-án kezdődött vita eredményeként elfogadott módosításokkal 2013. február 11-i ülésnapján alkotta meg a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényt (a továbbiakban: Ptk.). Az új kódex 2014. március 15-én lép hatályba, az átmeneti rendelkezésekről külön törvény rendelkezik.

II. A Ptk. társadalmi modellje

A Magyarországon 1990 óta követett társadalompolitikai célkitűzések és az azok megvalósítására elfogadott alkotmányos garanciák a mai fejlett Európában, mindenekelőtt az Európai Unióban tömörült államokban elfogadott társadalomképet, vagyis a szociális piacgazdaság társadalmi modelljét tekintik mintának. Ezt a célkitűzést kívánja szolgálni a Ptk. is. Abból indul ki, hogy az új Polgári Törvénykönyvben egy szociális elemekkel átszőtt, alkotmányosan védett piacgazdaság magánjogi feltételeit kell megteremteni. A Ptk. elsősorban a vagyoni forgalom viszonyainak jogi kereteit fekteti le; ugyanakkor jogi védelmet kíván nyújtani a személyeknek is: az emberi személyiségnek, a családon belüli személyi viszonyoknak és a szervezeti jogalanyok személyhez fűződő jogainak is.

Magyarország – négy évtized diktatúrája és zsákutcába torkolló gazdasági-társadalmi tévútja után – 1990-ben a magántulajdon és a szabad vállalkozás talajára épülő piacgazdaság társadalmi rendjét vezette be. Az új társadalmi modell a tulajdonosok magánautonómiájának messzemenő elfogadását, mindenekelőtt a magántulajdon teljes körű elismerését és védelmét követeli meg. Ez az elv áthatja az egész Ptk.-t, a részletszabályokat (például a tulajdonszerzés normáit) is. Mindehhez természetesen a magántulajdont terhelő szociális kötöttségek járulnak. A magánautonómia másik alapvető következménye a szerződési szabadság elvének elfogadása. A magánjognak ezt a pillérét csak ott és annyiban indokolt korlátozni, ahol és amennyiben ez a szociális igazságosság követelménye érdekében elengedhetetlenül szükséges, és a piaci verseny szabadságának feltételei között még lehetséges. A magánautonómia harmadik pillére az egyesülés és a társulás szabadsága, amelynek követelményeit a Ptk. – a magánjogi szabályozások bevált mintái nyomán – az egyesület, a gazdasági társaságok és a szövetkezet intézményeivel kívánja szolgálni.

III. Hagyomány és újítás. Külföldi példák

1. A Ptk. a létező, az élő jogból indul ki, és csak ott és annyiban kíván változtatni, ahol és amennyiben az a gazdasági és a társadalmi viszonyok mai követelményei szerint szükségesnek mutatkozik. Ezen elvi jelentőségű módszertani kiindulópontnak megfelelően a Ptk. – ahol csak lehetséges – fenntartja az 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: 1959-es Ptk.) szabályait, és azokat a külön törvények rendelkezéseinek integrálásával és a felsőbírósági gyakorlatot normatív formába öntésével egészíti ki. A Ptk. beépíti az 1959-es Ptk. évtizedes felsőbírósági gyakorlatának maradandó mondanivalót hordozó, tételes jogi szabályozást kívánó, kodifikációra érett eredményeit, köztük beilleszt több kollégiumi véleményt és jogegységi határozatot; másoktól viszont kifejezett normával eltér. A bíróságok, elsősorban a Kúria feladata lesz annak eldöntése, hogy – a Ptk. szabályaira tekintettel, az általa kifejezetten nem szabályozott kérdésekben – a korábbi gyakorlat és a jogegységesítést segítő instrumentumok mennyiben alkalmazandóak a jövőben. A jelen Magyarázat tudatosan törekszik arra, hogy a Ptk. és a korábbi judikatúra viszonyára javaslatokat tegyen.

Kétség esetén a Ptk. a létező jogot választja, és újító alternatív megoldásokat sem fogad el akkor, ha azok a jogrendszerben indokolatlan bizonytalanságot okoznának. Ezzel együtt a Ptk. tudatosan meg akarja újítani a magyar polgári jog – sok vonatkozásban élét vesztett – eszköztárát. A tervgazdálkodás viszonyai között nagyon leegyszerűsödött magánjogi forgalom szükségszerűen vonta maga után a jogdogmatikai megoldások árnyalatainak eltűnését, a kontúrok elhalványulását. Évszázadok óta ismert és alkalmazott magánjogi fogalmak éle csorbult ki, vált a nemegyszer igénytelen jogszolgáltatás áldozatává. A Ptk. természetesen semmi esetre sem kívánja feleslegesen bonyolítani a magánjogi szabályozást; azokban a kérdésekben hoz újításokat, amelyekre árnyaltabb dogmatikai szemlélettel helyesebb válaszok adhatók. E célkitűzéssel összhangban pontosítja a Ptk. – csak néhány példát kiemelve – a tulajdonátruházás szabályait, világosan elkülönítve a kötelező és a rendelkező ügyletet, és e szabályokra tekintettel változnak a zálogjog és az engedményezés szabályai is.

2. A Ptk. figyelembe veszi, hogy polgári jogunk reformját több területen közvetlenül befolyásolja az Európai Unió jogalkotása, ami közvetlenül érinti törvényhozásunkat, és – például a fogyasztóvédelmi szerződési jogban vagy a társasági jogban – szervesen be kívánja építeni a magánjogi uniós irányelvek maradandó magját. Tudatosan nem törekszik ugyanakkor arra, hogy az uniós magánjog egész anyagát a kódexbe építse. Ennek oka az, hogy az uniós irányelvek szabályozása túlságosan tagolt, kazuisztikus és sűrűn változó jellegű, és ezért minden részletében nem alkalmas egy hosszú távra tervezett kodifikáció célkitűzéseinek megvalósítására. Ezért a Ptk. inkább a kisebbik rosszat választja azzal, hogy az irányelvek részletszabályait külön törvényekben hagyja. A Magyarázat törekszik annak jelzésére, hogy mely irányelvi szabályok átvételére kell, hogy a Ptk.-n kívül kerüljön sor.

3. A Ptk. nem választ külföldi modellt, de bőségesen merít külföldi kodifikációs példákból. A XX. század elején készített magyar tervezetek főleg az osztrák és a német törvénykönyv megoldásait vették figyelembe, az 1928-as Mtj.-nek pedig a svájci ZGB is szolgáltatott mintákat. Ezeknek a nagy klasszikus törvénykönyveknek a tanulságait többségükben a magyar magánjog már hasznosította. Az újabb nemzeti kódexek közül minden bizonnyal a holland törvénykönyv (Burgerlijk Wetboek) és a kanadai Québec tagállam magánjogi kódexe tekinthető a legmodernebbnek. Ezek a kódexek több szempontból (így mindenekelőtt a szabályozandó életviszonyok köre és a törvénykönyv szerkezete szempontjából) mintául is szolgáltak a magyar reform számára, de a kodifikáció egészét illetően szabályozási modellként nem jöttek figyelembe.

4. A nemzeti kódexeken kívül a Ptk. merít a nemzetközi jogalkotás eredményeiből is. Ezek közül mindenekelőtt a Bécsi Nemzetközi Vételi Egyezmény, az UNIDROIT Alapelvek (Principles of International Commercial Contracts, 2010), az Európai Alapelvek (The Principles of European Contract Law, 1999, 2002) és az utóbbiból kiindulva megalkotott európai modellszabály-tervezet (Draft Common Frame of Reference, amelynek magyarázatokkal és jogösszehasonlító jegyzetekkel ellátott változata Principles of European Law címen jelent meg) kínáltak megfontolásra érdemes, esetenként követhető példákat a szerződési jog szabályozásánál. Ezek a színvonalas modelljavaslatok világszerte szakmai elismerést vívtak ki, és széles körben hatnak a jogalkotásra és a joggyakorlatra.

IV. Az új Polgári Törvénykönyv kódex-jellege és jelentősége

1. Noha az Európai Unió jogegységesítési törekvései az elmúlt két évtizedben a magánjog területét is elérték, és a nemzeti jogalkotásokat ma már számottevően befolyásolják, úgy tűnik, hogy a magánjog egészét ma még csak nemzeti szinten lehet kodifikálni. Ezt a megállapítást igazolja, hogy Hollandián kívül Közép- és Kelet-Európa több országában (Csehországban, Litvániában, Romániában) új polgári törvénykönyvet alkottak, vagy ezzel a céllal intenzív tevékenységet folytatnak (Lengyelországban, Szlovákiában). Történik ez annak ellenére, hogy az Európai Unió égisze alatt jogtudósok közreműködésével átfogóbb kodifikációs munkálatok is folynak. Ezek legutóbbi eredménye a 2011 októberében közzétett és vitára bocsátott rendelet-tervezet a közös európai adásvételi jogról (Common European Sales Law, CESL).

2. A Ptk. kódex-jellegű törvénymű, és annak előnyeit minél szélesebb körben érvényesüléshez akarja juttatni. Természetesen ez a módszer sem lehet öncélú. A Ptk. ezért számol azzal, hogy a legsikerültebb kodifikáció mellett is maradnak magánjogi szabályok a törvénykönyvön kívül. Ezeknek a normáknak a kódex szubszidiárius jellegű háttér-joganyagát kell, hogy képezze. A külön magánjogi törvények tartalmi összhangját és terminológiai egységét magával a törvénykönyvvel természetesen a legnagyobb mértékben biztosítani kell. Ezért a leendő kódex definícióinak a külön törvényekben is azonos tartalommal kell érvényesülniük.

A Ptk. abból indul ki, hogy a törvénykönyv tartalmi határait elvben addig helyes tágítani, amíg a kodifikáció pozitív hatásai: az egységbefoglalt normák módszerbeli homogenitása, a terminológiai egység, a tömörítés és rövidítés lehetősége stb. megkönnyítik a jogalkalmazást. A szabályok egyazon törvénykönyvbe foglalása addig kívánatos és célszerű tehát, amíg az összefoglalandó normák módszerbeli egysége fennáll, és amíg a rendszerbe illesztés a kodifikáció előnyeit: a rendszertani racionalitást, az ökonomikus és ellentmondásmentes törvényszerkesztést, a terminológia biztonságát, a világos és áttekinthető megoldásokat hozza magával.

Mindezeket figyelembe véve a Ptk. a családjog anyagát beépíti a törvénykönyvbe. Az integrálás során ugyanakkor gondoskodik a családjogi viszonyok sajátosságainak megfelelő kifejezésre juttatásáról. Ennek egyik jele az, hogy a Családjogi Könyv sajátos, csak e viszonyokra vonatkozó alapelveket fogalmaz meg.

A Ptk. a gazdasági (kereskedelmi) társasági anyagi jogi szabályok integrálása mellett döntött, és azokat az egyes jogi személyekre vonatkozó rendelkezések között, önálló Könyvben helyezi el. Ez a megoldás logikusan következik abból a koncepciós kiindulópontból, hogy azokra a jogi személyekre, amelyeknek belső és külső kapcsolatai polgári jogi jogviszonyok keretében bonyolódnak, a törvénykönyv adjon teljes körű szabályozást, mivel a szabályozási tárgy és a szabályozás módszere illeszkedik a kódex jellegéhez. A gazdasági társaságokról szóló szabályoknak az új kódexbe építése több előnnyel jár: bővíthető a jogi személyekre vonatkozó általános szabályok köre, és így normák ismétlése válik elkerülhetővé. Ezen kívül a Ptk. normáinak háttérjogszabály jellege (amit korábban a Gt. külön mondott ki) magától értetődővé válik. Ezek miatt és hasonló kodifikációs előnyök miatt döntött annak idején a svájci, majd az olasz törvényhozó, legutóbb pedig a holland jogalkotó is a társasági jognak a magánjogi kódexben történő elhelyezéséről. Az integráció előnyeihez képest kisebb súllyal esnek latba a szokásosan megfogalmazott ellenérvek: a magánjogi és a közjogi normák vegyülése a gazdasági társaságok szabályozásánál, a Gt. egysége, megszokottsága stb. Ugyancsak a Jogi személyekről szóló Könyvben ad keretszabályokat a Ptk. a szövetkezetre is, megalapozva ezzel az ágazati szabályozást a főbb (termelő-, szolgáltató-, hitelintézeti stb. tevékenységet folytató) szövetkezeti típusokra.

Az iparjogvédelmi és szerzői jogi törvények anyagát a Ptk. – az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – nem integrálja, noha a szellemi tulajdon jogviszonyaiban keletkező alanyi jogok (és megsértésük szankcióinak többsége) egyértelműen magánjogi jellegűek. A külön törvények jogágazati szempontból vegyes normákat foglalnak magukba, de azokat – jellegük különbözősége ellenére – nem volna szerencsés szétbontani. A Ptk. súlyt helyez ugyanakkor arra, hogy a szellemi alkotások és egyéb szellemi javak védelmének magánjogi természetét a kódex is kifejezze, és ezért megfogalmazza saját szabályainak a külön törvényekhez kapcsolódó háttérnorma jellegét.

A Ptk. az egyedi munkaszerződések jogi rendezését a Munka Törvénykönyvében hagyja, annak ellenére, hogy a munkaviszonyok speciális rendezésének a Ptk., és azon belül is elsősorban a szerződések általános szabályai képezik a jogi hátterét. A munkaszerződés jogi szabályozásának azonban ma már annyi különleges vonása van, hogy nehéz volna ezt a normarendszert egy polgári törvénykönyvbe integrálni. A munkavállaló fogalmilag „gyengébb fél” jellege például megkülönböztető sajátosságként jelentkezik a szabályozásnál, és – emiatt – az európai közösségi jogi aktusok alakító hatása is sokkal intenzívebb, mint a magánjog egyéb területein. Azokra a munkavégzésre irányuló szerződésekre pedig, amelyek nem esnek a Munka Törvénykönyvének hatálya alá – a konkrét szolgáltatás jellegétől függően – a Ptk. megbízási vagy vállalkozási szerződési szabályait lehet megfelelően alkalmazni.

3. A Ptk. átfogja az üzleti világ, a kereskedelem, vagyis a vagyoni forgalom professzionális szereplőinek és a magánszemélyeknek magánjogi viszonyait egyaránt. A monista elv elfogadásával a Ptk. úgy alkotta meg a szerződések általános szabályait, hogy azok valamennyi jogalany kapcsolatát rendezni legyenek képesek, így e körben nincs szükség speciális normákra. Az egyes szerződéstípusok szabályozása során a Ptk. az alábbi megközelítést követte. Az üzleti világ szerződéstípusait (bizomány, fuvarozás, szállítmányozás, ügynöki megbízás stb.) eleve erre az igényszintre modellezte. Az üzleti forgalomban és a magánszemélyek kapcsolatiban egyaránt fontos szerepet játszó szerződéstípusoknál (adásvétel, lízing, vállalkozás stb.) szintén a professzionális üzleti élet követelményszintje volt a mérvadó, és a Ptk. csak rendkívül szűk körben fogalmazott meg speciális szabályokat arra az esetre, ha a szerződés fogyasztói szerződésnek minősül. A Ptk. végül viszonylag kis számban szabályoz olyan szerződéstípusokat (tartási szerződés, ajándékozás, haszonkölcsön stb.), amelyek szinte kizárólag csak magánszemélyek kapcsolataiban jutnak szerephez. E szerződések esetén a Ptk. több esetben eltért az általános szerkesztési elvektől, és a Ptk. absztrakciós szintjét el nem érő normákat is tartalmaz e körben. A törvény mind a szerződések általános szabályainál (a tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatban, az általános szerződési feltételekre vonatkozó normák között, a kellékszavatosságnál, az elállási jognál stb.), mind bizonyos szerződéstípusok (garancia, kezesség stb.), mind pedig a zálogjogi szabályoknál speciális fogyasztóvédelmi normákat tartalmaz a fogyasztói szerződésekre.

A Ptk. kereskedelmi jogi alapállását jelzik továbbá új szerződéstípusok. A Ptk. azokra a szerződésekre kíván diszpozitív szabályokat kínálni, amelyek a gyakorlatban kellő mértékben kialakultak, és amelyek nem egyszerűen már meglévő szerződések elemeit vegyítő szerződéstípus-kombinációk, hanem más szerződésektől jól elkülöníthető tartalommal bírnak. Ebben a megközelítésben szabályozza a Ptk. a finanszírozási típusú szerződések között a faktoringot és a pénzügyi lízinget, továbbá azokat a szerződéseket, amelyek a gyártóktól és a szolgáltatások nyújtóitól a végső felhasználókhoz közvetítik az árukat és szolgáltatásokat: a közvetítői szerződést, a forgalmazási szerződést és jogbérleti szerződés elnevezés alatt a franchise-t. Fontos tartalmi többlet a bizalmi vagyonkezelési szerződés is. A választott kodifikációs felfogással áll összhangban a hitel- és számlaszerződések szabályainak átfogó felülvizsgálata és az itt szabályozott szerződéstípusok számának kibővítése.

4. A Polgári Törvénykönyv – noha nem sarkalatos törvény – nem egy a törvények közül. Kiemelkedő jelentőségét az általa közvetlenül szabályozott életviszonyok fontossága, szerteágazó volta önmagában is mutatja. A kódex hatása ugyanakkor jóval túlmutat a közvetlenül szabályozási körébe vont viszonyokon, kisugárzik valamennyi polgári jogi normával rendezett vagy rendezhető kapcsolatra, éspedig függetlenül attól, hogy az adott norma kifejezetten háttér-jogszabályaként jelöli-e meg a törvénykönyvet vagy sem.

V. A kódex belső szerkezete és nyelve

1. A Ptk. a kódexet Könyvekre tagolja. A törvénykönyv tartalmi határainak kiszélesítése mind mennyiségi, mind tartalmi okokból szükségessé teszi a szerkezeti egységeknek ezt a bővítését. A Könyveken belül a szerkezeti egységek (Rész, Cím, Fejezet) számozása újból kezdődik. A §-ok számozása a Könyvekben újra kezdődik, és a Könyvek sorszámára történő utalással egészül ki. A törvénykönyv élén – lényegét tekintve az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – Bevezető rendelkezések foglalják össze a törvénykönyv célját és alapelveit, a részletes szabályokat tartalmazó Könyvek után pedig a Záró rendelkezések találhatók. A Ptk. Könyvei a következők:

Első Könyv:

Bevezető rendelkezések

Második Könyv:

Az ember mint jogalany

Harmadik Könyv:

A jogi személy

Negyedik Könyv:

Családjog

Ötödik Könyv:

Dologi jog

Hatodik Könyv:

Kötelmi jog

Hetedik Könyv:

Öröklési jog

Nyolcadik Könyv:

Záró rendelkezések.

2. A Ptk. – a magyar kodifikációs hagyományokat követve – nem alkot általános részt, mint néhány külföldi magánjogi kódex, köztük mindenekelőtt a német BGB. Elvileg talán tényleg az volna egy törvénykönyv helyes tagolása, hogy a több Könyvben szerepet játszó intézmény szabályait kiemelve, önálló szerkezeti egységben helyezzük el. Így tesz a BGB a jogügylettel, amikor annak normáit, amelyek a kötelmi jogon kívül a dologi jogban, a családjogban és az öröklési jogban is szerepet kaphatnak, az általános részben foglalja össze. Szászy-Schwarz Gusztáv az első, 1900-ban közzétett magyar kódex-tervezet előkészítése során joggal mutatott azonban rá arra, hogy a jogügylet egy törvénykönyvben túlzott, nem hasznos absztrakció, hiszen a legfontosabb jogügylet a szerződés, amelynek szabályait célszerű a maguk helyén és nem elvontan, kiemelve meghatározni. Nem is szólva arról, hogy az öröklési jog legjelentősebb jogügyletére, a végrendeletre amúgy is külön rendelkezések vonatkoznak. Ezt a felfogást elfogadva valamennyi magyar törvénytervezet és az 1959-es Ptk. is lemondott egy, a jogügyletet középpontba állító általános rész megalkotásáról.

A Ptk. mégis részben új szerkezetben építi fel a kódex normarendszerét. E változtatások közül a leglényegesebb, hogy – a társasági anyagi jog integrálása miatt megnőtt szabályanyag elhelyezésére – önálló Könyvben ad helyet a jogi személyekre vonatkozó rendelkezéseknek. A személyek így kettéválasztott joganyagát egy közös ponton: a személyhez fűződő jogok védelménél utaló szabállyal kellett összekapcsolni. A másik fontos változás, hogy a Ptk. kiemeli a szerződési jogból a valamennyi kötelemre vonatkozó: a jognyilatkozatot, a képviseletet, elévülést, a többalanyú kötelmeket, továbbá a kötelmek teljesítését rendező normákat, és azokat a Kötelmi jogi Könyv élén önálló Részben helyezi el. A jognyilatkozatokra megfogalmazott szabályok ráadásul – eltérő rendelkezés hiányában – nemcsak kötelmi jogi, hanem dologi jogi, családjogi és öröklési jogi jognyilatkozatokra is alkalmazhatók. Ez a szerkezeti megoldás nem problémátlan ugyan, de egyértelműen jelzi, hogy e kiemelt szabályok valamennyi kötelemre alkalmazandóak. Hasonló a helyzet a Harmadik Könyvben a jogi személyek közös szabályaival is: ezek jórészt a társasági jog normáiból általánosítva születtek, és elsősorban a gazdasági társaságok jogvitáiban jutnak majd szerephez, de azok megfelelően alkalmazhatóak a többi jogi személynél is. Az utolsó említést érdemlő szerkezeti változás az 1959-es Ptk.-val szemben az Ötödik Könyvet érinti. Ez a Könyv „Tulajdonjog” helyett a „Dologi jog” Címet viseli, mivel a tulajdonjogra vonatkozó magánjogi normák mellett a hatályos jognál részletesebben szabályozza a birtokjogot és a korlátolt dologi jogokat. Ez utóbbiak között (tehát nem a kötelmi jogban, mint az 1959-es Ptk.-ban) vannak a zálogjogi szabályok is. Ez utóbbi változtatást elsősorban az indokolja, hogy a zálogjog koncepcionálisan új szabályozása őrzi ugyan a legfontosabb hitelbiztosíték kettős: dologi és kötelmi jogi természetét, de ma mégis sokkal inkább kell hangsúlyozni a dologi jogi jelleget, mint 1959-ben, amikor a kötelmi és a dologi adós szinte sohasem vált el egymástól. A Dologi jogi Könyvben helyezi el a Ptk. az ingatlan-nyilvántartás legfontosabb anyagi jogi szabályait is.

3. A Ptk. azt a célt tűzi maga elé, hogy egyértelműen fogalmazza meg a normákat, amelyekből kétségek nélkül meg lehet állapítani a rendelkezés tartalmát.

a) Ezt szolgálja az a törekvés, hogy a szabályok nyelve – tömörsége, műnyelvi szakszerűsége mellett – szabatos, világos és lehetőleg a nem szakember számára is érthető legyen. Ennek érdekében a Ptk. – ahol lehet – az egyszerű kifejezést részesíti előnyben a szokatlan vagy elvont megfogalmazással szemben. Természetesen ennek a törekvésnek határt szab a magánjog sajátos terminológiája és fogalomkészlete.

A törvény – az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – nem tartalmaz tantételeket és tankönyvi fogalommeghatározásokat, hanem a normaalkotást helyezi előtérbe az elméleti konstrukciókkal szemben. A szerződéstípusok vagy a társasági formák esetében is normatív tartalmúak a definíciók, azaz a felek jogait és kötelezettségeit rögzítik. Az 1959-es Ptk. miniszteri indokolása is ezt a felfogást hangsúlyozta: „A törvénykönyv tényállásokat, rendelkezéseket és szankciókat tartalmazzon; egyes fogalmak megértését bízza a közfelfogásra, mások megmagyarázását, egyes tételek általánosítását, bizonyos összefüggések feltárását pedig hagyja meg a jogtudomány és a jogi oktatás tevékenysége körében. Ez (...) következik a törvények rendeltetéséből, de ugyanakkor hozzájárul a törvény egyszerűségéhez és mellőzhető absztrakcióktól való mentesítéséhez. Ennek megfelelően nem definiál (...) olyan fogalmakat, amelyeket (...) maga nem használ”. Mindennek nem mond ellent, hogy a Ptk. – a magyar törvényalkotásban megszokottól eltérően – címeket ad az egyes §-oknak. Ezek a címek nem meghatározásokra utalnak, hanem csak metaforaszerűen jelzik az adott § tartalmát.

b) A Ptk. a kötelmi jogi és a jogi személyre vonatkozó Könyvekben, amelyekben jellemzően mind kógens, mind a felek számára eltérést engedő (diszpozitív) normák találhatók, egyértelművé teszi, hogy a diszpozitivitás-kógencia kérdése csupán a felek jogait és kötelezettségeit szabályozó normák kapcsán vethető fel. Valamely jogintézmény lényegét (pl. az elévülés jogkövetkezményét vagy a kft. felelősségének korlátozott voltát) szabályozó norma kapcsán a normától való eltérés kérdése fel sem vethető.

c) A Ptk. az általa használt normatív fogalmakat jellemzően azok első előfordulásánál határozza meg. E definíció az egész Ptk.-ra érvényes, hacsak a norma maga nem szűkíti le érvényességi körét, mint például a „termék” fogalmával kapcsolatban amiatt, hogy eltérő termékfogalmat alkalmaz a termékszavatosság és a forgalmazási szerződés vonatkozásában. A Záró rendelkezések között szerepel néhány további definíció. Ezek több esetben olyan fogalmakra vonatkoznak, amelyeknél a Ptk. tudatosan eltér a hatályos jogban érvényesülő fogalommeghatározásoktól. A Ptk. például a garancia és a kezesség szabályai kapcsán a „bank”, míg a bank- és hitelviszonyok körében a „pénzintézet” kifejezéseket használja, noha tudatában van annak, hogy a Hpt. meghatározza a pénzügyi intézmény, a hitelintézet és a pénzügyi vállalkozás fogalmát, míg a pénzintézet kifejezést egyáltalán nem alkalmazza. A Ptk. szükségesnek tartja mégis, hogy maga alkosson „saját” bank-fogalmat. Ezzel kétségtelenül eltérés jön létre a jogrendszerben a fogalomhasználat tekintetben, viszont biztosítható, hogy a Ptk. rendelkezései az ágazati szabályok változásától függetlenül fennmaradhassanak. (Ilyen – indokoltan – eltérő fogalom-használat egyébként eddig is volt a jogrendszerben; elég, ha csak a különböző törvények „hozzátartozó”-fogalmát vetjük össze.)

d) Kerüli a Ptk. a kazuisztikát; e helyett – a társadalmi és gazdasági változásokat jobban követni képes és ezért rugalmasabb – kellően általánosító szabályokat alkot, anélkül, hogy nyitott normák (generálklauzulák) indokolatlanul nagyszámú alkalmazásával a jogbizonytalanság veszélyét idézné fel. Ennek megfelelően például napokban kifejezett határidőt a Ptk. csak ott határoz meg, ahol az elengedhetetlen. Minden egyéb esetben a „késedelem nélkül” történő eljárás követelményét írja elő, amely egy szükségszerűen merev határidő helyett lehetővé teszi az adott eset körülményeinek figyelembevételét. Egy másik példát említve: a Ptk. elhagyja, illetve szabályozási igény esetére külön jogszabálynak engedi át a szomszédjogokra vonatkozó részletes szabályokat. Az általánosítás szándékát tükrözi az is, hogy a törvény a szerződési jogi rendelkezések körében következetesen csak az általános szabályok között írja elő a valamennyi szerződésnél érvényesülő kötelezettségeket (pl. az együttműködési vagy a tájékoztatási kötelezettséget), és az egyes szerződéstípusoknál csak az esetleg szükséges eltérések jelennek meg.

e) A Ptk. csak ott alkalmaz utaló szabályokat, ahol ez a módszer rövidítéssel és szószerinti ismétlés elkerülésével jár, és ezt az előnyt nem rontja le a rendelkezés homályossága vagy kétértelműsége. Tudatosan kerüli a Ptk. az utalásoknál is azt a megoldást, hogy egyszerűen a megfelelő §-ra történjék a hivatkozás. Egy ilyen megoldás (amint a német BGB mutatja) nagyon megnehezíti a törvény kezelését. Ha a Ptk. nem egy nagyobb szabálycsoportra (pl. a fuvarozás kapcsán a vállalkozás szabályaira), hanem egy meghatározott konkrét rendelkezésre kíván utalni, akkor az utalás jellemzően a rendelkezés paragrafuscímére történik.

f) A Ptk. saját magát az „e törvény” kifejezéssel illeti; más törvényeket – névelő nélkül – „törvény” elnevezéssel említ. Tekintettel van ugyanakkor arra, hogy nem áll más törvények felett; nem tudja és nem is akarja megakadályozni, hogy rendelkezéseitől speciális magánjogi jogviszonyokat szabályozó törvény eltérjen, és ilyen eltérésre felhatalmazást sem adhat. Ezért tudatosan nem utal más törvények eltérő rendelkezéseire. Ma kifejezetten félrevezetőek volnának az 1959-es Ptk.-ban még figyelemfelhívó, eligazítást jelentő, más törvény eltérő szabályozási lehetőségére utaló normák. A mai jogszabályáradatban nem biztosítható, hogy valamennyi kapcsolódó törvény eltérő rendelkezésére felhívják a jogalkalmazók figyelmét. Különösen nem garantálható ez előre, a Ptk. hatályba lépését követően megszülető, a Ptk.-ban foglalttól eltérő törvények tekintetében. Ez csak olyan nem kívánatos módon volna elérhető, ha a jogalkotó minden alkalommal módosítaná a Ptk.-t, és beillesztené a „ha törvény eltérően nem rendelkezik” fordulatot. Ilyen törvény alkotása során a jogalkotónak meg kell vizsgálnia, hogy a Ptk.-tól való eltérés alkotmányosan megengedett-e és jogpolitikailag, illetve polgári jogilag indokolt-e.

A Ptk. szükség esetén utal ugyanakkor arra, ha a saját főszabályától maga tartalmaz eltérést. Az 1959-es Ptk. egységesíteni kívánta a korábbi szóhasználatot, egyértelművé téve, hogy az „és” kötőszó konjunktivitást, a „vagy” kötőszó pedig alternatívitást fejez ki; a „ha” feltételt, az „amennyiben” viszont nem feltételt, hanem arányosságot jelent. Az 1959-es Ptk. módosításai során a fogalomhasználat tisztasága megszűnt, ezt a Ptk. újra helyre kívánja állítani.

Első Könyv

Bevezető rendelkezések

1:1. § [A törvény hatálya]

E törvény a mellérendeltség és egyenjogúság elve szerint szabályozza a személyek alapvető vagyoni és személyi viszonyait.

1:2. § [Értelmezési alapelv]

(1) E törvény rendelkezéseit Magyarország alkotmányos rendjével összhangban kell értelmezni.

(2) A polgári jogi viszonyokra vonatkozó jogszabályokat e törvénnyel összhangban kell értelmezni.

1:3. § [A jóhiszeműség és tisztesség elve]

(1) A jogok gyakorlása és a kötelezettségek teljesítése során a felek a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megfelelően kötelesek eljárni.

(2) A jóhiszeműség és tisztesség követelményét sérti az is, akinek joggyakorlása szemben áll olyan korábbi magatartásával, amelyben a másik fél okkal bízhatott.

1:4. § [Az elvárható magatartás elve. Felróhatóság]

(1) Ha e törvény eltérő követelményt nem támaszt, a polgári jogi viszonyokban úgy kell eljárni, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható.

(2) Felróható magatartására előnyök szerzése végett senki nem hivatkozhat.

(3) A másik fél felróható magatartására hivatkozhat az is, aki maga felróhatóan járt el.

1:5. § [A joggal való visszaélés tilalma]

(1) A törvény tiltja a joggal való visszaélést.

(2) Ha a joggal való visszaélés jogszabály által megkívánt nyilatkozat megtagadásában áll, és ez a magatartás nyomós közérdeket vagy különös méltánylást érdemlő magánérdeket sért, a bíróság a nyilatkozatot ítéletével pótolhatja, feltéve, hogy az érdeksérelem másképpen nem hárítható el.

1:6. § [Bírói út]

Az e törvényben biztosított jogok érvényesítése – ha törvény eltérően nem rendelkezik – bírói útra tartozik.

1. A Bevezető rendelkezések meghatározzák e törvény hatályát, szabályozási területét és alapelveit. Ezek a normák megadják a törvény általános kereteit, áthatják a részletszabályokat, megjelölik azok tárgyi és módszertani jellegzetességeit. A Bevezető rendelkezések többsége alapelvi jellegű, de szerepelnek itt olyan konkrét normák is, amelyeknek általános, az egész kódexre kiható jelentősége indokolja a kiemelt elhelyezést.

A Bevezető rendelkezések között megfogalmazott alapelvek tömören kifejezik a törvény egészének eszmei alapját, szellemiségét, és közvetlen segítséget adnak a jogalkalmazás számára. A Ptk. elvi jellegű és jelentőségű kiindulópontnak tekinti, hogy a polgári jogi vitákat elsősorban az adott kérdésre vonatkozó konkrét normák alapján kell eldönteni. Az alapelvek ezért az ítélkezési gyakorlatban mindenekelőtt a konkrét normák értelmezésénél jutnak szerephez, különösen akkor, ha az adott szabály a bíróság számára kifejezetten mérlegelést enged. Kiemelten fontos az alapelvek szerepe a törvénykönyv – hosszú távra szánt – szabályainak a változó viszonyokhoz történő alkalmassá tételében. Az alapelvek ebben az értelemben a jogfejlesztő értelmezés legjelentősebb eszközei.

A Bevezető rendelkezések között csak a törvénykönyv egészére vonatkozó elvek jelennek meg, és azok számát a Ptk. tudatosan csökkenti. Az 1959-es Ptk. alapelvei közül nem mondja ki a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményét; abból indul ki, hogy a törvénynek elsősorban az alanyi jogok szabad gyakorlását kell biztosítania, a kirívóan rendeltetésellenes joggyakorlás pedig rendszerint a joggal való visszaélés tilalmába ütközik. Emellett a jóhiszeműség és tisztesség követelményének érvényesítése is megfelelő lehetőséget ad a rendeltetésszerű joggyakorlás biztosítására. A Ptk. nem tekinti valamennyi magánjogi viszonyban érvényesülő, általános követelménynek a (kölcsönös) együttműködés elvét; azt elsősorban a szerződéses viszonyok körében elvárható elvként fogja fel, ahogy ezt az 1959-es Ptk. bírói gyakorlata is mutatta, és ezért a szerződés általános szabályainak élére helyezi ezt az elvárást (6:62. §). A szerződési jogon kívül (pl. a szomszédok között, a társasház belső viszonyaiban és a tulajdonközösség egyéb eseteiben, a közös szülői felügyelet gyakorlása körében) a Ptk. a konkrét normák megfelelő megfogalmazásával kívánja előmozdítani az érintett jogalanyok együttműködési készségét. Nem mondja ki a Ptk. a tulajdon védelmének elvét sem, mivel azt olyan alkotmányos alapelvnek tekinti, amelynek érvényre juttatásáról az egész jogrendszer gondoskodik. A tulajdon védelmének a polgári jogi viszonyokban a kódex konkrét normái segítségével kell érvényt szerezni, és ezért az Alaptörvény mellett külön jogágazati alapelv megfogalmazása nem szükséges. Nem mondja ki a Ptk. a személy védelmére vonatkozó elvet sem. Az Alaptörvény a legmagasabb szinten deklarálja az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak védelmét. A Ptk. a tulajdon védelméhez hasonlóan itt is abból indul ki, hogy az Alaptörvényben megfogalmazott követelménynek a polgári jogi viszonyokban történő megvalósulását nem az elvi tétel megismétlésével, hanem konkrét normák, a személyiségi (jogi személyeknél: a személyhez fűződő) jogok védelmére vonatkozó szabályok segítségével kell biztosítani.

A Ptk. az egész törvényen végigható követelményként négy alapelvet fogalmaz meg. Ilyennek tekinti a törvény szabályainak értelmezésére vonatkozó általános tételt, a jóhiszeműség és tisztesség követelményét, az adott helyzetben általában elvárható magatartás követelményét és a joggal való visszaélés tilalmát. Kiegészítő jelleggel külön elveket fogalmaz meg a Ptk. egyes Könyvek élén; például a családjogi viszonyok sajátosságaira tekintettel külön elvek is érvényesülnek a Családjogi Könyvben.

2. A Bevezető rendelkezések között elhelyezett konkrét tényállásokra illő normák csak általános jelentőségüknél fogva kapnak itt helyet, de a jogalkalmazásban játszott konkrét szerepük nem különbözik a Ptk. továbbiKönyveiben elhelyezett normák funkciójától. Ilyennek tekinthető a jogszabály által megkívánt jognyilatkozat megtagadását szankcionáló szabály, ha az ilyen magatartás joggal való visszaélésként értékelendő, és az általa okozott sérelem másként nem hárítható el. Ide sorolható a felróható magatartásra előnyök szerzése végett történő hivatkozást tilalmazó szabály (nemo suam turpitudinem allegans auditur) és a korábbi magatartással szemben álló cselekedet figyelmen kívül hagyását előíró rendelkezés (venire contra factum proprium). Ezek a normák – szemben az alapelvi jellegű Bevezető rendelkezésekkel – önmagukban is konkrét polgári jogi igények elbírálásának alapjául szolgálhatnak. Konkrét rendelkezésnek tekinthető a polgári jogi alanyi jogok érvényesítésének bírósági útjára vonatkozó szabály is. Kihagyja ugyanakkor a Ptk. a Bevezető rendelkezések közül az utaló magatartás tényállását, és azt – lényegét megfelelően tükrözve és szerepének valódi jelentőségét arányosan juttatva kifejezésre – a Kötelmi jogi Könyvben, az egyéb kötelemfakasztó jogi tények között helyezi el.

3. A Ptk. az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan fogalmazza meg e törvény hatályát. Ez a rendelkezés elsősorban a jogalkalmazó szerveknek, mindenekelőtt a bíróságoknak ad iránymutatást, de egyúttal a jogalanyok számára is kijelöli a polgári jogi jogvédelem határait. A törvény hatályának meghatározásából következik, hogy a polgári jogi viszonyok alanyainak – meghatározott jellegű – vagyoni és személyhez fűződő alanyi jogai állnak e törvény védelme alatt. (Az alanyi jog fogalmával kapcsolatos elméleti nézetek alapos bemutatását adja Tercsák Tamás: A joggal való visszaélés. Budapest, 2003, ELTE ÁJK)

A törvény hatályának meghatározásából kitűnik, hogy a kódex a polgári jogi viszonyok alanyainak teljes körét átfogja, azaz mind az ember, mind a jogi személyek polgári jogi viszonyainak általános kódexe kíván lenni. Az állam – mint egész – szintén lehet polgári jogviszonyok alanya; e viszonyokban jogi személyként vesz részt, és a többi magánjogi jogalannyal azonos védelemben részesül (BH2002. 235.). Kiterjed a kódex hatálya az emberen és a jogi személyeken kívül egyes korlátozott (relatív) jogképességgel rendelkező szervezetekre, pl. a társasházközösségekre is.

A Ptk. az 1959-es Ptk.-val egyezően csak a polgári jogi rendezésre alkalmas – zömükben árujellegű vagyoni – viszonyokat vonja szabályozási körébe. Ezért a törvény hatályának meghatározásánál kiemeli a polgári jogi szabályozás legfőbb módszertani jellegzetességét: a jogalanyok mellérendeltségét és egyenjogúságát. A szabályozásnak ez az általános tulajdonsága megállapítható annak ellenére, hogy szociális megfontolásokból: a gyengébb fél (mindenekelőtt a – természetes személyekre korlátozott – fogyasztó) különös védelmére vonatkozó szabályokban nem érvényesül töretlenül ez a módszertani elv. A személyi viszonyokra történő hivatkozás a törvény hatályának meghatározásánál különösen indokolttá vált a személyiségi jogok védelmének megnövekedett fontossága miatt, és annak következtében, hogy a Ptk. a családjogi viszonyok szabályait is tartalmazza. Ez utóbbi viszonyokban ugyanis – a vagyoni jelleg kétségtelen megléte és megnövekedett jelentősége ellenére – változatlan fontosságuk van a személyi vonásoknak.

4. A Ptk. fenntartja a törvény rendelkezéseinek értelmezésére az 1959-es Ptk.-ban meghatározott elvi tételt, és ezzel tudatosan kerüli az értelmezési szempontok kimerítő felsorolását. Az értelmezési alapelv tipikus nyitott norma (generálklauzula), és mint ilyen a bírói jogértelmezés lehetőségét biztosítja, de egyben határt is szab annak. Szerepe elsősorban az, hogy a konkrét normák alkalmazása ne kerülhessen összeütközésbe az Alaptörvénnyel, és ne vezethessen a törvény egészének rendeltetésével ellentétes eredményre (BH2000. 24., BH2001. 184.).

A Ptk. a kódexnek a polgári jogi viszonyokban játszott általános jelentőségét és kiemelkedő szerepét azzal is kifejezésre juttatja, hogy kimondja: az ilyen viszonyokat rendező külön szabályokat e törvénykönyvvel összhangban kell értelmezni. Ez a tétel biztosítja, hogy a polgári jogi viszonyokra külön jogszabályokban meghatározott normák alkalmazása ne kerülhessen szembe e törvénykönyv céljával.

5. A Ptk. fenntartja az 1959-es Ptk.-ban 1991 óta megfogalmazott, a jóhiszeműség és tisztesség követelményét kimondó alapelvi tételét, amely ma számos nemzeti kódexben és jogegységesítő tervezetben is elismert magatartási mérce. Ez az alapelv etikai megalapozottságú általános és objektív zsinórmértéket fogalmaz meg a polgári jogi viszonyokban követendő eljáráshoz, és egyben a felek kölcsönös bizalmának garanciáját jelenti. (Lásd Földi András: A jóhiszeműség és tisztesség elve. Intézménytörténeti vázlat a római jogtól napjainkig. Budapest, 2001, ELTE ÁJK.) Fontos szerepe van ennek a követelménynek a piacgazdaságban érvényesülő magánautonómia szociális szempontokból történő korlátozásánál is. A döntési és cselekvési szabadságot biztosító magánautonómia a kölcsönös bizalom elvével kapja meg kiegyensúlyozott tartalmát. A magánautonómia széleskörű elismerése és a jóhiszeműség és tisztesség követelménye szorosan összetartoznak tehát, és a Ptk. egyik alappillérét képezik. Az alapelv mint nyitott norma (generálklauzula) tartalmi kitöltéséhez és gyakorlati alkalmazásához egyebek mellett az általános forgalmi szokások és az adott felek közötti üzleti szokások nyújtanak támpontot. A bírósági gyakorlat néhány tényálláscsoportban már kidolgozott az alapelv alkalmazásához segítséget adó szempontokat, például az elővásárlási jog gyakorlása körében (BH2010. 296.) vagy bizonyos blankettaszerződésekkel kapcsolatban. Ez utóbbi területen kimondta például a bíróság, hogy a pénzintézet által alkalmazott azok az általános szerződési feltételek, amelyek a kamat, díj, költségre vonatkozóan az egyoldalú szerződésmódosítás lehetőségét előre biztosítják, sértik a jóhiszeműség és tisztesség elvét (BDT2011. 2571.).

A Ptk. – új tételes szabályt alkotva – a jóhiszeműség és tisztesség követelményébe ütközőnek tekinti, és a generálklauzula sérelmének kiemelt példájaként külön szabályozza a venire contra factum proprium ősi, igen sok mai magánjogban elfogadott tételét. Ez azt jelenti, hogy nem megengedett az olyan joggyakorlás, amely ütközik a jogosult korábbi magatartásával.

6. A Ptk. fenntartja az adott helyzetben általában elvárható magatartás (eljárás) megkövetelésére vonatkozó, az 1977-es Ptk.-novellában bevezetett alapelvi tételt. A bírói gyakorlat viszonylag szilárd alapokat alakított ki ezen elv alkalmazásához, és bizonyította, hogy az elvárhatósági mérce tipizált követelménye rugalmas és árnyalt jogalkalmazást tesz lehetővé. Nem egyszer feleslegesen hivatkoznak mégis bírósági ítéletek erre az alapelvi tételre (lásd pl.: BH1994. 660., BH1996. 364.). Az elvárhatóság mértékét az „adott helyzetben általában” formulában kifejezésre juttatott tipizált elvárási szint határozza meg. Általában megállapítható, hogy a szervezettség és a szakosítottság vagy a szakképzettség magasabb szintje magasabb követelmények elvárását vonhatja maga után. Az általános követelményszint megsértésének következményét (szankcióját) mindig a konkrét norma állapítja meg.

Az „adott helyzetben általában elvárható” formulában megfogalmazott tipizált követelményszintet a Ptk. a felelősségi tényállásokban – kifejezetten is – a felróhatóság fogalmával azonosítja. Felelősséget (rendszerint kártérítési felelősséget) – más feltételek megvalósulása mellett – „az adott helyzetben általában elvárható” magatartás követelményének megsértése (vagyis a magatartás felróhatósága) csak azokban az esetekben von maga után, ha ezt e törvény kifejezetten előírja (BH2002. 274.). A Ptk. ezt a kimentési szintet tartja fenn – többek között és mindenekelőtt – a szerződésen kívüli kártérítési felelősség általános kimentési klauzulájának megfogalmazásánál. Tekintettel arra, hogy a Ptk. a felróhatóságot már a Bevezető rendelkezések között az „adott helyzetben általában elvárható” formulában megfogalmazott tipizált követelményszinttel definiálja, a felelősségi tényállásokban nem ismétlődik ez a formula, hanem a törvény a „felróható” kifejezést ebben az értelemben, terminus technicusként alkalmazza.

A Ptk. több más olyan konkrét szabályt tartalmaz, amelynek tartalmát szintén „az adott helyzetben általában elvárható” magatartás követelménye tölti ki tartalommal. Így kell felfogni például mindazokat a nyitott magánjogi normákat, amelyek „elvárható” vagy „megfelelő” magatartást (eljárást) írnak elő, és más (rendszerint: szigorúbb) követelményt nem támasztanak. Ugyancsak ez az általános követelményszint érvényesül akkor is, ha a rosszhiszeműség körében a bíróság azt vizsgálja, hogy az illető személynek „tudnia kellett”, hogy magatartásának (eljárásának) nincs jogos alapja.

A bírói gyakorlatban bevált, ezért a Ptk. is a Bevezető rendelkezések között mondja ki a nemo suam turpitudinem allegans auditur tételét. E szabály szerint saját felróható magatartására: mulasztására, késedelmére, egyéb szerződésszegésére stb. előnyök szerzése végett senki nem hivatkozhat. E szabály alkalmazásának is kiegyensúlyozottnak tekinthető gyakorlata alakult ki az 1959-es Ptk. alapján (lásd pl.: BH1995. 718., BH1998. 188., BH2002. 12.). Fenntartja a Ptk. azt a rendelkezést is, hogy az igényérvényesítő fél felróható magatartása nem zárja ki a másik fél felróható magatartására történő hivatkozás lehetőségét. E szabály mindenekelőtt azzal a következménnyel jár, hogy önhiba esetén is mód van a másik fél felróható magatartása miatti igényérvényesítésre, legfeljebb az igény mértéke csökken az önhiba miatt (lásd pl.: BH1984. 144.).

7. A Ptk. az alanyi jogok szabad gyakorlásának elvéből indul ki. Elvi korlátként ugyanakkor – az 1959-es Ptk.-val egyezően – az egész törvénykönyvön végigható közös elvként fogalmazza meg a joggal való visszaélés tilalmára vonatkozó tételt. A joggal való visszaélés meggátolja az adott alanyi jog érvényesülését. A tilalom azzal a következménnyel jár tehát, hogy a joggal való visszaélésnek minősülő magatartással nem érhető el a kívánt joghatás. A joggal való visszaélés tilalma – szűkebb vagy tágabb megfogalmazás szerint – ismert a legtöbb európai magánjogban: tételes szabályként (osztrák ABGB, német BGB, svájci ZGB, olasz Codice civile) vagy a bírói gyakorlatban kialakított formában (francia jog). (A joggal való visszaélés elméletéhez és korábbi bírói gyakorlatához lásd Sárándi Imre: Visszaélés a joggal. Budapest, 1965, Akadémiai Kiadó, Tercsák Tamás: A joggal való visszaélés. Budapest, 2003, ELTE ÁJK.)

A Ptk. – az 1959-es Ptk.-val egyező módon – általános jelleggel fogalmazza meg a joggal való visszaélés tilalmát, ahogy azt a svájci ZGB teszi. A Ptk. tudatosan vállalja az általános tilalom módszerét, annak ellenére, hogy az egyes alanyi jogok és a velük történő visszaélés módozatai jelentősen különböznek egymástól. A Ptk. alapvető kiindulópontja változatlan: a joggal való visszaélés tilalma kivételesen szab határt az adott alanyi jog gyakorlásának: csak a tételes jog elvárásaival és céljával nyilvánvalóan szembehelyezkedő joggyakorlás minősül visszaélésnek (BH1994. 187., BH1997. 22., BH1997. 278.).

A korábbi bírói gyakorlat által meghúzott bizonyos határok a Ptk. alapján is mértékadónak tekinthetők. Vannak olyan helyzetek, amelyekben jognyilatkozat megtagadásának formájában a joggal való visszaélés fogalmilag kizárt. Ez állapítható meg mindenekelőtt az illető jogalany diszkrecionális jogkörébe tartozó jognyilatkozatok megtagadásával kapcsolatban. Ilyen jognyilatkozatok például a szerződéskötés vagy a szerződésmódosítás (BH2000. 535.), bizonyos tulajdonosi jog (pl. telekalakításhoz való hozzájárulási jog) gyakorlása (BH2007. 333.). Hasonló elvi megfontolásból ismételten kimondta a Legfelsőbb Bíróság, hogy társasház alapítására vagy alapító okirat módosítására senkit nem lehet kötelezni, és ezért nem áll fenn jognyilatkozat adására irányuló kötelezettség (BH1985. 56.). Az örökbefogadás engedélyezéséhez szükséges nyilatkozat, amely a gyermekkel való családi kapcsolat alapvető megváltozását eredményezi, a szülő legszemélyesebb joga, és ezért e nyilatkozat megtagadása nem tekinthető joggal való visszaélésnek (BH1992. 28.).

A Legfelsőbb Bíróság – ma is helytálló érvekkel – szakított az 1959-es Ptk. kezdeti gyakorlatával, amely a szemben álló érdekek egybevetését és mérlegelését tekintette központi kérdésnek a joggal való visszaélés vizsgálatánál. (E tekintetben nem követendő ellenpélda: EBH2005. 1300.). Helytelen volt ez a gyakorlat, hiszen a szemben álló érdekek egyikét egyértelműen alanyi jog támogatja (BH1988. 137.). A joggal való visszaélés tilalmára vonatkozó szabály generálklauzula (nyitott norma), és mint ilyent – véleményem szerint – csak akkor helyes alkalmazni, ha a tényállás igazságos megítéléséhez konkrét norma nem hívható segítségül. Ha például a felek egy adásvételi szerződésbe bizonyítottan a tulajdonostárs elővásárlási jogának kijátszása érdekében vegyítenek csere-elemet, helyesebb színlelt szerződést megállapítani, és a leplezett „tisztán adásvételi” szerződésnél megengedni az elővásárlási jog gyakorlását, mint a joggal való visszaélés eszközéhez folyamodni, ahogy azt a bíróság tette (EBH2010. 2133.).

Meghaladottnak tekinti a Ptk. az 1959-es kódexnek a joggal való visszaélés fogalmi határaira vonatkozó tételes (részben példálózó) feltételeit, és maga nem is határoz meg ilyen fogalmi jegyeket, hanem a bírói gyakorlatra bízza azok kimunkálását, noha a bírói gyakorlat kényelmi okokból ma is hajlana erre (BH2012. 289.). Ugyanezért nem kapcsolja kifejezetten össze a törvény a joggal való visszaélés tilalmát a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményével. Az elmúlt másfél-két évtized ítélkezési gyakorlata (szemben a korábbi judikatúrával) a kívánatos önmérsékletet mutatja a joggal való visszaélés megállapításánál. A visszafogottság mindenképpen indokolt, figyelemmel arra, hogy a polgári jogi szabályok elsősorban védik és támogatják az alanyi jogok érvényesülését, és csak visszaélésszerű esetben gátolják meg azok gyakorlásának konkrét módját. A bírói gyakorlat jórészt kidolgozta a visszaélésszerű joggyakorlás tartalmi határait. Különösen fontos e korlátok szem előtt tartása arra tekintettel, hogy a családjog szabályai is a törvénykönyvbe integrálódtak, és e szabályokkal kapcsolatban a bírói gyakorlat eddig is – helyesen – tartózkodó volt a joggal való visszaélés megállapításával kapcsolatban.

Várhatólag megmaradnak azok a konfliktusgócok is, amelyeknél a joggyakorlás anomáliái sűrűsödnek, és ezért a joggal való visszaélés vizsgálatára gyakrabban kerül sor. Ilyenek a közös tulajdon viszonyai (EBH2010. 2133., EBH2006. 1501., EBH2003. 847., BH2011. 100., szép, árnyalt ítélet: BH2006. 246.), társasházi viszonyok (pl. EBH2003. 935.), egyes társasági jogi konfliktusok (pl. EBH1999. 118.), albérleti viszony létesítése (pl. BH2012. 219.), ráépítés (pl. BH2010. 212.), beépítés (EBH2005. 1300.) stb. Ezekben a vitákban sem került sor, illetve kellett volna, hogy sor kerüljön minden esetekben a joggal való visszaélés magállapítására.

A Ptk. fenntartja azt az elvi lehetőséget, hogy a bíróság ítélettel pótolja a jogszabály által megkívánt (EBH2003. 935.) és visszaélésszerűen megtagadott jognyilatkozatot, és alapvetően nem változtat annak feltételein sem. Változatlan kiinduló feltétel, hogy jogszabály által megkívánt jognyilatkozatról legyen szó (BH2012. 219.); szerződésben vállalt jognyilatkozat megtagadása a Ptk. szerint is szerződésszegés, ugyanúgy, mint eddig (BDT2012. 2702.). Erősen hangsúlyozni kell e szabállyal kapcsolatban, hogy egy jognyilatkozat bírósági ítélettel történő pótlása erőteljes beavatkozás a magánautonómia körébe. A Ptk. ezért csak végső lehetőségként tartja fenn a bíróságnak ezt a jogát. A közérdek figyelembe vétele mai viszonyaink között is szempont lehet a magánjogi jogalanyok egymás közötti érdekhelyzetének megítélésénél, de e tekintetben különösen indokolt a kivételesség hangsúlyozása. A piacgazdaság viszonyai között már az eddigi bírói gyakorlat is tudatában volt a beavatkozási lehetőség kivételes voltának, és ezért gyökeresen változtatott a korábbi – érdekmérlegelésre és méltányosságra épülő – felfogásán. Mint említettük, az érintett jogalanyok érdekeinek mérlegelése nem fogadható el; a konfliktus helyes megítélése a jogosult érdekhelyzetéből, azaz az alanyi jogból történő kiindulást kívánja meg. Az alkalmazás kivételességét már az a tény is segíti, hogy jelentősen csökkent azoknak a jogszabályoknak a száma, amelyek jognyilatkozat adását kívánják meg. Indokolt esetben viszont változatlanul adekvát jogkövetkezménynek tekinthető a joggal való visszaélés ilyen módon történő szankcionálása.

8. A Ptk. nem változtat a hatályos jogon: a polgári jogok érvényesítése elsősorban bíróság előtt történik. A Ptk.-ban magában tett kivételek közül a birtokvédelem szabályait és egyes családjogi viszonyok gyámhatósági védelmét kell említeni. Mellőzi a Ptk. a választottbírósági eljárás alternatív alkalmazásának feltételeit meghatározó szabályt. Elegendő, ha a választottbíráskodásról szóló törvény tartalmaz ilyen rendelkezést.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.