PAPP DIÁNA

Kerek perec

© Papp Diána, 2013

© XXI. Század Kiadó, 2013

www.bookline.hu/pappdiana

Borítóillusztráció: Keszeg Ágnes

ISBN 978-963-08-6544-9

– Nem, ez nem a kockásfülű nyúl, hanem egy petárdamanó. Biztos nagyon örülni fog neki a kislánya, ha meglátja. Nem dísz, lehet vele játszani, aludni is, igazán strapabíró.

– Magamnak veszem. És minden bizonnyal az ágyamba is magammal viszem. Pillanatnyilag úgy néz ki, ő lesz az egyetlen társaságom a negyvenedik születésnapomon. Előkéje van a petárdamanónak? A vacsoraasztalhoz is odaültetném.

– Előkéje? Az nincs. De nem is kell neki. Jól nevelt manó, nem fogja leenni magát. Boldog születésnapot kívánok!

♦ ♦ ♦

Az elegánsan öltözött nő kifizette a rongybabát, besüllyesztette a retiküljébe, és elindult a következő árus felé. Molnár Dóri pedig aznap már nem először érezte úgy, hogy most jólesne neki egy cigi és egy kávé. Annak ellenére, hogy a kávéról egy éve igyekszik leszokni, amióta a jógaoktatást is felvette a kenyérkereseti forrásai közé. És annak ellenére, hogy sohasem cigarettázott. Kivéve azt a fél évet, amíg kihevert egy szakítást. Amit azóta már számos további követett. De most úgy vélte, a vásározás minden eddigi megpróbáltatásán túltesz – a karácsony is kemény menet volt, ám januárban egyre több különös szerzet bukkant fel a vásárlók között.

♦ ♦ ♦

– Jól hallottam, ez a nő is magának vette a manódat? – bukkant elő a bódé mögül Dóri barátnője. – Itt az ideje változtatni a figuráid marketingjén. Felesleges azt állítanod, hogy gyerekjátékok. Lásd be, te is alig tudsz megválni tőlük.

– Nem bírtam nézni, hogy gyűrte be a táskájába. Kilógott szegény manó fél karja! Mintha csak nekem integetett volna! – Dóri szemlátomást teljesen komolyan gondolta, amit mondott.

– Hát akkor szaladj utána, és szerezd vissza tőle! – csattant fel Kornélia. – Isten bizony többet nem engedlek ide a bódémba. Figyellek már reggel óta, és többször észrevettem, hogy szinte lebeszéled a vásárlót. És nemcsak a teáltalad készített dolgokról, hanem az enyémekről is.

– Ne is mondd, iszonyú nyűgös vagyok, hogy nem befolyásolhatom, kihez kerülnek. Kellene valami előszűrés. Lehet, hogy ezentúl csak webshopban fogom árusítani őket, és a vásárlási szándék jelzése után kérdőívet küldök – töprengett hangosan Dóri.

– Te tényleg nem vagy normális. Kérlek, kérj segítséget az anyádtól. Vagy pénzt a villanyszámládra. Ha már a manóidat megakadályozod abban, hogy megkeressék neked. – Kornélia felkapta a forralt boros bögréjét a pultról, és újra kiment a bódé mögé.

– Hát ez nem lehet igaz! A telefonban azt állítottátok, hogy már az összes fázós orrú rén elfogyott! – Egy Dórival egykorú lány állt a pult előtt, és az esernyőjével a bódé tetejére mutogatott. Dórinak halványlila dunsztja sem volt arról, hogy miről beszél.

– Karácsonykor későn kaptam észbe, már hűlt helye volt a vásárnak, és amikor telefonon utolértelek titeket, azt mondtátok, hogy elfogyott az összes rén, és soha többé nem is lesz. Most meg itt van! Egy-kettő-három, meg se tudom számolni, hány darab!

Dóri már a pult előtt álldogált, így együtt tudta számolni a vevővel a piros orrú, fából készült rénszarvasokat. – Tényleg egész sok van belőlük, dolgozhatott velük Kornélia eleget – gondolta. De azt nem merte megkérdezni a méltatlankodó idegentől, hogy ha eddig az volt a gond, hogy nincs rén, akkor most hirtelen miért jajveszékel azért, mert ezerkétszáz darab lóg le a faház tetejéről.

– Persze most már nekem is van ilyen figurám, mert megcsináltattam valaki mással – mondta diadalittasan a lány. – Először tiszta ideg voltam, hogy mitévő legyek. Csak arra tudtam gondolni, nem élet az élet a piros orrú rén nélkül. Napokon át ez foglalkoztatott. Alig tudtam dolgozni. Még az áhított csizmáról is elfeledkeztem. – Dóri oldalról rásandított a lányra, és meg mert volna esküdni rá, hogy vérben forog a szeme. – Aztán, aztán feltaláltam magam – folytatta. – Még jó, hogy decemberben lefotóztam a standot, így el tudtam küldeni egy készítőnek a mintát. Talán szebb is az enyém, mint az eredeti.

– Akkor most nem is veszel egy rénszarvast sem? – Dóri próbálta újra valóságossá tenni a társalgást. Sok furcsa megrendelővel került már kapcsolatba, és ő maga is többször rendezett ámokfutást mindenféle funkciót, praktikumot nélkülöző apróságokért, de ilyen elszántsággal még nem találkozott.

– Mit? Még egyet? Minek nekem kettő? – nézett rá hüledezve a lány.

– Hogy ne legyenek egyedül. Nekem otthon mindenből kettő van, és nem azért, hogy ha az egyik elromlana vagy eltörne, legyen másik, hanem hogy ne féljenek.

– Milyen igazad van! – A lány szeme kerekre nyílt. – Viszek neki egy pajtikát. Van e-mail címetek? Beszámolnék a barátság alakulásáról.

Dóri rámeredt, de a lány végre elnevette magát. – Nyugi, nem vagyok teljesen őrült.

Miután a névjegykártyát odaadta, elköszönt a bolond lánytól és a réntől. Dóri fázósan összehúzta magán a kabátot, majd elkezdte átrendezni a kínálatot. Előtérbe tette Kornélia termékeit, az övéit pedig szinte eldugta. A virágos-kockás-csíkos manókon kívül hozott ki a vásárba cseresznyemaggal tömött pöttyös babákat is. Azokat is elrámolta. Valójában fogalma nem volt arról, miért teszi mindezt.

– Anyámnak nyilván lennének ötletei – fintorgott. – Esetleg azt mondaná, hogy a gyerekkorom ismeretlen okokból mégsem tudott kiteljesedni, és most pótolom az elmulasztott élményeket – hangosan kuncogott. – Hogy ez mennyire unalmas! Állandóan magamat elemzem.

– Elnézést, hölgyem. Nyitva van a bolt? – Dóri belegondolni sem mert, hanyadszorra ismételhette el az angolul beszélő férfi a kérdést.

– Persze, persze, ne haragudjon, régóta áll már itt?

– Hát, ami azt illeti… – mosolyodott el. Dóri annyit rögtön észrevett, hogy az angol nem az anyanyelve. És azt is, hogy az idegen igen jóképű. És hogy negyvenéves tutira elmúlt már.

– Ó, akkor volt ideje körbenézni. – Szerette volna elviccelni, de áldotta az eget, hogy Kornélia nem volt szemtanúja a jelenetnek. Különben utoljára árult volna a standján.

– Nem is tudom, tulajdonképpen az a lila kockás manó tetszett, amit az előbb rejtett be a doboz mögé. Már eladta talán?

– Nem, nem! – Dóri elpirult, és kihúzta a doboz mögül az egyik kedvenc figuráját. – Strapabíró, tud majd vele játszani, aludni, vacsorázni – sorolta automatikusan.

– Köszönöm, ebben a sorrendben fogom vele mindezt megtenni – élénkült fel a férfi, Dóri pedig majdnem elsüllyedt szégyenében. Úgy érezte, ahogy visszajön Kornélia, azonnal tennie kell egy kört a vásárban, hogy kiszellőztesse a fejét.

– Becsomagoljam?

– Nem, köszönöm, közelre megyünk. Csak még elviszem kávézni.

– Kit? – Dóri kihajolt a pulton, hátha lehetősége nyílik köszönni a férfi minden bizonnyal hasonlóan külföldi és hasonlóan gyönyörű feleségének.

– A manót! – A férfi igyekezett komolyan viselkedni, de látszott, hogy alig tudja visszafogni magát. Dóri újra elvörösödött, a férfi pedig fizetett és elköszönt.

♦ ♦ ♦

Hátrament a bódé mögé, megkocogtatta Kornélia vállát, hozzászólni nem tudott, mert a barátnőjének be nem állt a szája, folyamatosan beszélt a szomszéd stand árusához. Ahhoz képest, mennyire belelendült, egészen hamar felfogta, hogy Dóri cserélni akar. Kelletlenül előrement, Dóri pedig elsétált az első forraltbor-kimérésig. Pásztázta a tömeget, hátha még meglátja valahol a férfit az ő lila manójával, de az alkonyatban már csak a vásár fényeit és a hömpölygő, ám számára teljesen egybeolvadó tömeget látta.

A már jó ismerős srác megtöltötte a termoszát, Dóri pedig sétált kicsit a kunyhók között. Figyelte a konkurenciát, ki milyen új ötlettel tudott előrukkolni az idei évben, ki honnan szerzett ötleteket. A legtöbb árust ismerte más vásárokból vagy az internetről.

Tényleg itt volt az ideje annak, hogy végre hivatalosan, boltosként is megjelenjen itt, ne csak beszállítóként. – Végtére is nem árt találkozni a vásárlókkal – buzdította saját magát. Így ismerheti meg őket, az ízlésüket, és tud nekik még inkább személyre szabott babákat tervezni és varrni.

♦ ♦ ♦

Mire visszakeveredett a standhoz, már teljesen besötétedett. – Hol jártál? Itt volt egy külföldi pasi, és téged keresett – közölte rezzenéstelen arccal Kornélia, és egy pillanatra sem fejezte be a rakosgatást.

– Mi? Ki? – Dóri ennyit volt képes kérdezni.

– Hát mit tudom én. Idejött egy pasi, angolul beszélt. Egész jól nézett ki, mi tagadás. Azt kérdezte, hol van az a lány, aki az előbb még itt árult.

– Jézusom! Csak nincs valami probléma a petárdamanómmal? – Dórinak melege lett.

– Mi? Dehogyis! Ha jól értettem, kávét akart neked venni. Bár simán lehet, hogy nem. Tudod, hogy nem értem olyan jól ezeket a külföldieket. Tiszta ciki. Még jó, hogy itt vagy nekem te. Látod, Dórikám, valamire legalább jó vagy – darálta tovább Kornélia.

– Azt mondod, kávézni akart velem?

– Hát, azért ne éld bele magad. Nehogy rajtam múljon, hogy a hátralevő életedet abban a hitben éled, hogy én azt mondtam, hogy jött egy férfi, aki kávét akart neked venni, aztán elvett volna feleségül is. De ez mind nem történhetett meg, mert te nem voltál itt. Simán lehet, hogy ez a kávé az én agyszüleményem. Lehet, hogy füves cigit szívott volna veled – morgott Kornélia.

– Mi van?

– Hát azt nem a coffee shopokban szokás Amszterdamban?

– Kornélia, most én mondom neked, hogy nem vagy normális. Hagyjuk inkább. Meddig leszünk nyitva? – Dóri teljesen kiborult. Kornélia pedig szórakozottan fújkálta hidegtől vöröslő kezét.

♦ ♦ ♦

A villamoson ülve még felhívta a szüleit, mert a nap folyamán többször is keresték, csak már megint elfelejtette elővenni a táskájából a mobilját, amelynek persze szokás szerint levette a hangját. A telefonba az apja szólt bele, ennek kifejezetten örült, fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy az anyja kérdéseire felelgessen. Neki ugyanis valamiért sosem sikerült a rendelőben hagynia a munkáját, pszichológusként az egész családot folyton analizálta, senkinek nem hagyott egy szusszanásnyi időt sem. A megfélemlítéshez pedig kitűnő eszköz volt hatalmas termete, lángvörösre festett haja és feltűnő öltözködése. Tekintélyt parancsoló jelenség volt, férjét tulajdonképpen a hóna alá csapta. Minden értelemben.

Dóri már gyerekkorában is szívesebben bújt a papához, hamar kiderült, hogy kis családjukban ők alkotnak véd- és dacszövetséget. Együtt húzták be fülüket-farkukat, ha a mamának lélekbúvárkodni vagy csak stresszt levezetni támadt kedve. Dóri külsejében is apjára ütött, ha anyja nem elevenítette volna fel minden egyes születésnapján a szülés részleteit percről percre, könnyedén bemagyarázhatta volna magának, hogy nem is ő hozta erre a világra, csak később csatlakozott a családhoz.

Az apja hangja most is megnyugtatta, pedig az égvilágon semmiről nem beszélgettek. Nézte a futballt a tévében épp, elméletben ugyanis nagyon szerette a sportot. Dóri a 2-es villamos vonalán utazott, míg az apja valamelyik focistát méltatta, ő a csillogó túlpartot és a Lánchidat csodálta.

– És mondd, lányom, mit fogsz ma enni? – a szokásos aggódó kérdés zökkentette ki a bámészkodásból.

– Jaj, papa, ne kezdd. Hidd el, életben maradok akkor is, ha nem mondom fel neked mindennap, hogy mikor mit kajáltam. Nem igaz, hogy nem fogjátok fel, hogy felnőtt, huszonnyolc éves nő vagyok. Ha éhes vagyok, eszem, ha a lakásban elromlik valami, megoldom. – Itt Dóri elhallgatott.

– Bocsásd meg, hogy megemlítem, drága kislányom, de a múlt héten, amikor meglátogattalak az otthonodban, tapogatózva jártam a lakásban, kis híján négykézláb, mert én nem ismerem olyan jól az útvonalat, hogy tök sötétben is eltaláljak a bejárati ajtótól a kanapédig. Fényes nappal kellett visszamennem, hogy lehetőségem nyíljon szám szerint négy villanykörtét kicserélni. És azért csak négyet, mert a lakásban nincs több lámpa.

– Nem igaz, az olvasólámpám még működött a galérián, a fürdőszoba és a nappali pedig igazán hangulatos volt azzal a sok gyertyával. A konyhába meg minek világítás, ott a hűtő fénye, meg hát nem is a kedvenc helyem a lakásban – védekezett Dóri.

– Anyádnak el se mondtam. Még engem is megrángatott volna. Így is mindig engem hibáztat, hogy nem neveltelek megfelelően.

– Tudom, papa, egyszer megszámolhatnánk, hányszor vágta már a fejedhez.

– Ne is foglalkozz vele, kislányom. Tudod, hogy anyád valójában imád téged. És talán engem is megszokott már ennyi évtized után. Na és hogy telt a napod?

– Szörnyen. Legszívesebben mindenkit megöltem volna a tekintetemmel, aki szemet vetett valamelyik általam készített babára. Ezért Kornélia majdnem megölt engem. Én viszont majdnem őt, ugyanis miatta nem megyek férjhez egy külföldi nős pasihoz.

Apja nagyot sóhajtott, Dóri pedig jobbnak látta elköszönni.

– Mondd meg anyunak is, hogy minden rendben! És kicsit szépíts, kérlek. Jól ment a munka, sok pénzt kerestem, még ismerkedni is van lehetőségem, ne aggódjon, most már előbb-utóbb csak benő a fejem lágya.

♦ ♦ ♦

A sarkon vett magának egy hamburgert, jó csípőset, sok hagymával, majd a táskája legalján, egy percig tartó türelmes keresgélés után megtalálta a kapukulcsot. Apjának hála, aprócska lakása fényárban úszott. Így viszont még jobban látszottak a hibák. A repedezett, néhol már igencsak koszos fal az előszobában, a türkizkékre mázolt ablak- és ajtókeret, benne a réges-régi, ronda üveggel. Napsárga volt a fal a konyhában, a nappaliban pedig mályva. – Hú, de unom ezeket a színeket – gondolta már vagy ezredszerre. – Na, majd átmázolom, ha lesz pénzem festékre.

Köszönt a macskának, vagyis az életnagyságú fekete cicamatricának a falon. Ő volt az egyetlen lakótársa. A hamburgert a büfében kapott csomagolásból ette ki, a fotelba huppanva. Eszébe se jutott tányért elővenni. Közben bekapcsolta a tévét, úgy tervezte, ma is néz pár részt a kedvenc sorozatából.

– Tévézem tízig, akkor még bőven van időm aludni a jógaóráig. Tudnám, hogyan hagyhattam magam, hogyan történhetett meg, hogy Kornélia beszervezett a hajnal négykor kezdődőre – bosszankodott magában. – Egyáltalán kik azok az őrültek, akik képesek háromkor felkelni, és elmenni jógázni? Mondjuk azok, akik ezt megteszik, nem azt érdemlik, hogy zombiarccal én várjam őket, mint elhivatott oktatójuk, akitől megváltást remélhetnek.

– Korni, nem hagy nyugodni a gondolat. Mégis hogy a fenébe képzelted, hogy én fogom tartani a négy órakor kezdődő órát? – Annyira felhúzta magát, hogy küldött egy üzenetet a barátnőjének.

– Késő bánat, drága szívem, most már nem mondhatod le, mert Livi mindkettőnket kivág a fitneszből. Mész, és kész, passz. Túl fogod élni. Reméljük, a lelkes óralátogatók is. Én meg reggel viszem a gyereket az orvoshoz, mert már megint elkapott valamit az óvodában – jött a válasz.

♦ ♦ ♦

A jógára öten érkeztek meg hajnali négyre. Dóri megpróbált pozitívan hozzáállni ahhoz, hogy mindössze ennyi ember miatt kelt fel ilyen korán. Illetve visszaemlékezni, mi is lesz a bevezető szövege, amiben magyarázatot kell adnia a korai időpontra.

– Köszöntelek benneteket! Ha majdnem elalszotok, vigasztaljon benneteket, hogy most nemcsak mi, hatan jógázunk ilyenkor, hanem a Földön sok ezer, mit ezer, talán millió ember kelt fel ilyen korán és ugyanezt teszi épp. Annak érdekében, hogy az energiáink egyesülhessenek, és egy még boldogabb univerzumban élhessünk – kántálta, miközben elhelyezkedett a földön, és titkon elnyomott egy ásítást.

– Hát, édes szívem, azt kétlem, hogy a mi időzónánkban van még rajtunk kívül ekkora idióta. Keleten meg, ahonnan ez az egész hülyeség indul, már régen felkelt a nap – szólalt meg az egyik résztvevő síri hangon.

Dóri hirtelen nem tudta, mit válaszoljon, de aztán áldotta az eszét, hogy nem nyitotta ki a száját. Az elégedetlenkedő jógázó a fitneszközpont tulajdonosa volt, csak éppen nem lehetett rögtön felismerni, mert nyilván nem volt ereje ilyen hajnali órán magára helyezni az általa sminknek nevezett maszkot.

– Na, kezdjük, drágáim – tette még hozzá Livi lelkesen. – De valaki fotózzon is, mert ezt senki nem fogja nekünk elhinni, ha csak úgy kiírjuk a Facebookra.

Így Dóri előbb csinált néhány képet, persze csak jó messziről, nem akarta Livit kellemetlen helyzetbe hozni, hogy esetleg a saját ismerősei sem ismerik fel korrektor és szemfesték nélkül. Inkább távolabbról, a körvonalai alapján legyen beazonosítható.

Kornélia arra is kényszerítette Dórit, hogy ezen a kivételes órán énekelnie is kell a résztvevőkkel. Jógázni szeretett, imádta lassan, egymás után sokszor elismételni a mozdulatokat. Na de énekelni?

– Ezért nem lesz belőlem soha igazi oktató – gondolta. – Nem tudom az egész életérzést magamévá tenni. Arról meg ne is beszéljünk, hogy hamburgert zabálok vacsorára. – Miközben ilyen gondolatok cikáztak a fejében, bőszen nyekeregte a dalokat, és rettenetesen cikinek érezte a helyzetet. Hogy gyötörje magát, még azt is elképzelte, hogy az egyik volt barátja ott áll az ajtóban, és látja ezt az egész cirkuszt. Alig várta, hogy véget érjen az a jógaóra, amelyet ő maga tartott.

♦ ♦ ♦

Tisztában volt vele, hogy ez így nem mehet tovább. Ha valamiben nem hisz, nem érdemes és nem is szabad csinálnia. Hiszen ezért a szolgáltatásért emberek fizetnek. Olyanok is, akik tényleg komolyan gondolják a jógázást, nem csak a közösségi oldalra gyűjtik a témákat. Most már csak azért kellett izgulnia, hogy vajon Livinek feltűnt-e a motiválatlansága. Mert egyelőre meg kell hogy tartsa ezt a munkát. A varrásból ugyanis nem él meg. A szüleitől pedig nem kérhet több pénzt.