MÁRTON LÁSZLÓ

Koestler
asszonyai

Noran Libro Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

SZÉP HELÉNA NYOMÁBAN

ADELE

ÉVA

VELENCE ÉS PÁRIZS

NAGYEZSDA

DOROTHÉE

ÖRMÉNYORSZÁGI KALAND

EGY A SPANYOLHONI EZERHÁROMBÓL

DAPHNE

MAMAINE

JANINE, JEANETTE, JANE, JOAN ÉS A TÖBBIEK

A LÁNYOK…

SIMONE

CYNTHIA

KOESTLER ARTÚR ÉLETRAJZA

FELHASZNÁLT IRODALOM

IMPRESSZUM

ELŐSZÓ

Ebben a könyvben az olvasó azt találja, amit a cím ígér. Koestler Artúr, a 20. század tanúja és igen aktív formálója 1905-ben született és 1983-ban vetett véget életének. Nevét az általában használt Arthur Koestler helyett eredeti módján írom, mert így mutatkozott be anyanyelvén, így szólították magyar barátai.

Ha azzal kezdeném, ellentmondásos személyiség volt, ócska közhelyet tálalnék. Igaz, nem csak az agitátor, a regényíró, a tudománytörténész és tudományfilozófus pályájának ellentmondásait könnyű felfedezni. Szerelmei, szeretői, szeretkezései is eltértek a hétköznapitól. Már csak azért is, mert önleleplező, önkínzó nyíltsággal mondott ki sok mindent, amiről korában hallgatni illett, de azért is, mert sok asszony, akit ideig-óráig szeretett, ugyanilyen szókimondó részletességgel hagyta ránk az azonos történet másik változatát.

Ennek a könyvnek nem lehet célja, hogy Bartók mellett a nagyvilágban legismertebb hazánkfia életét, hagyatékát, hatását elemezze. Se korai cionizmusáról, se többször megtagadott, de mindig előtörő zsidóságáról, se titkos kommunista párttagságáról és Komintern ügynöki éveiről, se a barikád túlsó oldalán vívott hidegháborús csatáiról, se franciaországi, se spanyolországi börtöneiről, se tudománytörténészi és tudományfilozófiai munkásságáról, se a halálbüntetés elleni harcáról, se alkotáslélektani kutatásairól nem lesz szó. Aki az ember és a mű iránt érdeklődik – jól teszi, ha ezt teszi –, haszonnal forgathatja Koestler-életrajzomat{1}, valamint a Napfogyatkozás magyar kiadásához írt utószót{2}.

Csalódások megelőzése végett: Koestler szerelmi, pontosabban és/vagy szexuális életéről mindent az olvasó elé tárok, amit megtaláltam és közlésre érdemesnek ítéltem. De csak ennyit. Nagy emberek kis hálószobatitkaival, amióta könyveket nyomtatnak tele van a világ. Nem a tengernyi kötetek sorát kívántam eggyel szaporítani. Koestler életének nagyobb része, amint maga mondja, Szép Helénák kergetésével telt el. Felidézésük hozzásegíthet, hogy jobban megértsük az író és a kor hétköznapjait és ünnepeit.

Az életrajzírás leginkább a régészethez hasonlít. Aki ilyesmire vállalkozik a föld alól előkerülő cserepekből vázát, színes kövek töredékeiből mozaikot, papiruszcafatokból szent iratokat állíthat össze. A részek nem könnyen és nem mindig rendeződnek egésszé, az ásatás kezdetén nem tudni, mi fordul ki az ásó nyomán és mi marad örökre a mélyben. A feltáró nem vehet el a leletből és nem tehet hozzá semmit; legfeljebb arra van joga, hogy a hiányzó darabok helyét megjelölje. Az életrajzíró nem kitalál, csak megtalál. Ha, mint ez esetben, az emberi élet szövevényéből egyetlen szálat bogoz ki, még inkább a tények, a fellelhető dokumentumok, tanúságok foglya.

A műfaj kötelmei ugyan az életrajzíró alkotói szabadságának merev határt szabnak, de nem tiltják, mondhatnánk egyenes kötelezik a feltárt anyag többszöri megforgatására, a töredékek különböző kombinációinak összehasonlítására, annak eldöntésére, hogy mit fogad el eredetinek s mit nem. Végül arra sem lehet oka, hogy véleményét zsebre tegye, hogy hősének, vagy anti-hősének munka közben kialakult portréját az olvasó elől elrejtse.

Koestler Artúr életének első ötven évéről összesen hat könyvben ad számot. Ebből kettő, a Nyílvessző a végtelenbe és az Írás a falon időrendben követi a történetet, míg A Föld söpredéke és a Párbeszéd a halállal a franciaországi internálótábor és a spanyol siralomház krónikája. A Bukott Isten című antológiában közölt nagyesszéje kommunista időszakát elemzi, a poszthumusz Idegen a téren angliai letelepedéséről szól. Életrajzai közül a még életében megjelent Ian Hamiltoné jelentéktelen, Michel Laval igen alapos francia nyelvű munkája csak a politikai vetületét, míg David Cesarani elsősorban zsidóságának befolyását elemzi. Az edinburgh-i egyetem sokáig hét lakat alatt őrizte a Koestler-archívum bizalmas iratait, csak legutóbbi életrajzírójának, Michael Scammelnek biztosított korlátlan hozzáférést. Az amerikai kutató két éve megjelent teljességre törekvő, kitűnő könyvben rendszerezte a hatalmas anyagot, melyet háttérbeszélgetésekkel egészített ki.

A régész ne ékeskedjék mások leleteivel. Miért tagadnám, hogy Koestler szerelmeinek nevét, kapcsolatuk történetét nem magam kapartam ki a homok alól, hanem jórészt a bibliográfiában felsorolt könyvekben leltem? A válogatás és értelmezés szempontjai természetesen engem terhelnek.

Külön köszönet jár Makovecz Benjáminnak, aki rendelkezésemre bocsátotta A vágyakozások kora és a Koestler, egy barátság története kéziratos fordítását.

Solymár, 2012. február

Márton László

SZÉP HELÉNA NYOMÁBAN

„Hatszáznegyven Itáliában,

Német földön a nők sora kétszáz,

Már most francia száz, török ötven,

Hát, hát Spanyolország, ott meg ezer és három a szám.

Volt már mindenféle fajta,

szobalány és szárazdajka,

hercegnő és grófkisasszony,

béreslány és úriasszony…”{3}

Ha van Koestler Artúr életének olyan vetülete, amelyről (majdnem) mindent elmond, ez a női nem szerepe. Mennyiségben és minőségben. Házasságairól, élettársi kapcsolatairól, futó kalandjairól, pénzért vett pásztoróráiról. A krónika ugyan kimerítő, de teljes nem lehet. Már csak a mennyiség miatt sem. Daphne Hardy, a furcsa háború idején élettársa egy gondosan rejtett noteszben kétszáznál több nevet és dátumot talált. Márpedig 1939 Koestler esetében az emberélet útjának csak felét jelezte, harmincöt éves volt.

A bécsi, palesztinai, német- és oroszországi évek után a második világháború kitöréséig Párizsban telepedett le. Életének második felét kisebb-nagyobb megszakításokkal Angliában töltötte. Naplót ugyan nem vezetett, de noteszeiben, naptáraiban egy hiteles könyvelő pontosságával rögzítette kapcsolatait. Sokszor névvel, címmel, telefonnal és minősítéssel. Máskor csak egy keresztnév vagy egy betű jelzi a hölgy kilétét.

Statisztikának szerelemről vagy szexről szólva nincs értelme, annyi azonban bizonyos, hogy a párizsi és londoni noteszekben található szám megközelíti a spanyolországi ezer és hármat, de a száz francia és ötven török hozzáadása sem tűnik dicsekvésnek.

A férfiember számára is elképesztő és talán elriasztó számok láttán mégis megismétlem: Koestler kedveseiről ugyan sokat beszélt, de nem mindent mondott el. Ennek oka kettős. Egyrészt a statisztika és a mélység viszonya fordítva arányos. Minél jelentéktelenebb volt a kaland, annál szabadabban és részletesebben szól róla, minél mélyebb barázdát szántott életében, annál tartózkodóbban említi, ha említi. Másrészt utolsó életrajzi műve, az Idegen a téren 1956-ban zárul. Az 1957-től 1983-ban bekövetkezett haláláig tartó időszakról összefüggő szöveg nem maradt fenn, a noteszekre és tanúk visszaemlékezésére szorulunk, pedig – amint az erről szóló fejezetekből majd kiderül – volt miről beszámolni.

Mielőtt a krónika megnyílna, lássuk, hogyan vélekedett Koestler a saját szerelmi életéről.

„Jó volna, ha kulturális klímánk megengedné, hogy a második témához ugyanolyan objektíven közeledjék az ember, mint az elsőhöz, vagy pedig szó nélkül lépje át a szex egész kérdését. De ez azt jelentené, hogy elfojt valamit, ami lényeges része az életének, sőt van, amikor a leglényegesebb: az én esetemben húsz évig tartó fantomkergetés. Azt, hogy fantomkergetés volt, nem pedig az a játékos vadászat, aminek akkor hittem, csak negyvenedik évem táján értettem meg, néhány más nyilvánvaló ténnyel együtt.

A fantom, amelynek nyomába eredtem, olyan régi, mint maga az ember: a teljes testi-lelki egyesülés révén legyőzni a magányt. Igazán szerény célkitűzés, nemde? És a legkevésbé sem eredeti. Mégis, az ember életének alakulása nagymértékben függ attól, miképpen szervezi meg a maga saját, külön fantomüldözését. Jellemalkímia kérdése az egész. Végy némi kínzó magányérzést, tedd mozsárba, keverd az abszolút értékek iránti megszállott vágyakozással, adj hozzá agresszív vérmérsékletet, érzékiséget és némi alapvető önbizalomhiányt, amely állandó megerősítést igényel jelképes győzelmek révén: az eredmény meglehetősen mérgező ital lesz.

Így látsz a bájital hevén át

Te minden nőben Szép Helénát{4}

– ahogy Mephisto mondja, aki végül is a legmegértőbb és legegyüttérzőbb alak a goethei műben.”

Feltűnő, hogy önboncoló vallomásában Koestler Goethe Faustjával és Casanovával azonosul, a harmadik lehetséges modellt, Don Juant, illetve Mozart és Da Ponte Don Giovanniját azonban nem említi. Faust éltető eleme Helénák kergetése, a verseny vége ugyanúgy, mint Don Juan (Don Giovanni) esetében, kárhozat. Casanova Fausttal és Don Juannal ellentétben nem az emberiség közös tudatalattijának megtestesült archetípusa, hanem hús-vér kalandor, bár azzal gyanúsítható, hogy a valóságnál valamivel többet állít. Koestler, ha modelljét keressük, a sevillai nemesemberhez hasonlít. Amit szűzi szomjúságnak nevez, voltaképpen a zsigerek parancsa, fajfenntartó ösztönnek azonban nem nevezhetjük, hiszen éppen ettől, az utódnemzésétől irtózott a legjobban.

Don Juan történetéhez hasonlóan a meghódított és elhagyott kedvesek utána eredtek, néha egyszerre hárman is…

Koestler nem csupán bevallja valóságos kalandjait, de elméletet, ideológiát fon köréjük, magát téve meg Faust archetípusának 20. századi változatává.

„A legtöbb férfi ösztönösen a promiszkuitásra hajlik; hogy mennyire, az lényegében csak az ösztön hajtóerejétől és az ösztönző célok jellegétől függ. A puszta kéjvágy például gyenge ösztönző. A kéjenc szinte sosem éri el a célját, mert érzelmileg fösvény, és nem hajlandó jelentősebb költségekbe verni magát szenvedélyéért. Az ártatlan hajadonok veszedelme nem a cinikus szoknyavadász, hanem a bájitallal a gyomrában futkosó bolond […] A szexuális háború Leninje Julien Sorel, aki kész arra, hogy minden idejét, pénzét és lelkesedését Madame de Rênal meghódításának rendelje alá. De még ennél is fontosabb, hogy szinte kimeríthetetlen illúziótartalékai vannak. Melyik asszony tudna ellenállni egy kiguvadt szempárnak, melyben a saját arca Szép Heléna képmásaként tükröződik vissza?

Igaz, a tükörkép merő fantom. De míg tart a vetítés mágiája, a hatás mámor és eksztázis. Esetemben az volt a baj, hogy sosem tartott sokáig. Egy óráig, egy hétig, nagy ritkán néhány hónapig. Mihelyt elmúlt, kezdődött elölről a fantomvadászat. Az érzelmi költségek hatalmasak voltak. Ez a fajta költség azonban nem teszi az embert szegényebbé, sem pedig megbánást vagy kiábrándulást nem okoz. Az illúzió ugyanis, amíg tart, teljes valóságértékkel bír. A különbségtétel az igaz és a hamis között csak a gondolatokra érvényes, az érzelmekre nem. Így hát amíg tartott – és függetlenül attól, meddig tartott –, minden kapcsolat igaz volt, őszinte, és nem hagyott keserű szájízt maga után.

A tapasztalatok számának növekedése nem befolyásolta az illúzió erejét. Csak annyi történt, hogy az illúzió elmozdult az egyik tárgyról, s a másikra vetült, de ugyanazzal a fényerővel. Ez néha egy csapásra történt; máskor szinte észrevétlenül, apránként. Éppoly kevés hatalmam volt e folyamat fölött, mint egy világítótorony körben pásztázó fénysugara fölött, amely egyedi, különös fényben mutat fel minden egyes tárgyat, amelyet megérint. Mintha csak érzelmi téren bizonyos emberekre életük bizonyos korszakában a nem csökkenő haszon törvénye lenne érvényes. Ebben a korszakban az ember illúziógerjesztő képessége, mondhatjuk úgy, »a Heléna-teremtő készség«, változatlan szinten marad, amelyet nem befolyásol, nem csökkent a korábbi tapasztalat. Ha az illúzió frissességét és mérgező naivitását tekintjük mércének, úgy voltaképpen minden epizód első. Ennek oka – mindig egy bizonyos emberfajtáról szólva –, hogy az illúzióteremtés válasz egy szükségletre, mely olyan mély, oly kimeríthetetlen, és úgy tér vissza minduntalan, mint a narkomániás vágya a drog iránt.

Ennek a szükségletnek, mint minden valódi ösztönnek, megvan a maga sajátos szüzessége; a szóban forgó emberfajta sosem osztozik egy nővel annak párnáján úgy, még egy prostituáltén sem, hogy ne hinné magát szerelemben vele. Ez alatt azt az érzést és meggyőződést érti, hogy amit átél, az valami egészen egyedi és rendkívüli, ami minden más hasonló tapasztalattól különbözik, legyen az múlt- vagy jövőbeli, a sajátja vagy másoké; ami – röviden szólva – az abszolútum bélyegét viseli magán a relatívumok világában. A látszólagos egyediségnek ez az érzete a lényege az egész problémának; szerelembe esni egyet jelent a szüzesség visszanyerésével. Bármilyen gyakran is történik, a forrás friss vize utáni szomjúság mindig szűzi szomjúság, s az ember feje alatti párna mindig Szép Heléna párnája. Ha többé már nem az, oda a szüzesség, és itt az idő az indulásra vagy a lemondásra; de nem arra, hogy az utóbbit összetévesszük az erénnyel.

A dolgok mélyén mindig ugyanaz a vezérmotívum, ugyanaz a szenvedély rejlik. Egész életemben egyfajta érzelmi bárányhimlőben szenvedtem; előbb a nyílvessző titkát kerestem, majd a mindentudó sámánt, azután az Utópia nyomába szegődtem. Az örökös vágy, hogy a tökéletes Ügyet öleljem keblemre, az Ügyek Casanovájává tett. Ugyanezt a mintát követte a Szép Heléna utáni fantomvadászat. A kiütés formája megváltozott, de a betegség ugyanaz maradt: az abszolutitisz.”

Koestler azt sugallja, hogy az ügyek szolgálata és a nemiség egy tőről ered, az előbbi az utóbbi szublimációja. A sikeres, a dolgok mélyére hatoló önanalízis a kiváltságosak jussa, kockázatos vállalkozás. Maradjunk annyiban, hogy bár énünkkel úgy szembenézni, mint magunk senki más nem képes, de a legkegyetlenebb elemzésnek is korlátot szab… – énünk. Koestler panaszaival többször is pszichoanalitikushoz fordult, de a kezelést mindig félbeszakította. Attól tartott, hogy a kínzó tünetekkel az alkotó energiát szolgáltató neurózis is eltűnik, mint Don Juan, a bűnbánat helyett a poklot választotta.

{1} Márton László: Koestler, a lázadó. Pallas könyvek, 2006.

{2} Koestler Artúr: Napfogyatkozás. Ford: Lukin Gábort, Pallas könyvek, 2009.

{3} Harsányi Zsolt fordítása.

{4} Franyó Zoltán fordítása.