Marie Moon

A koponya

Kossuth Kiadó

Mildred Wilson nagyot nyújtózott a paplan alatt, majd lassan kinyitotta a szemét. A hálószoba függönye nem volt teljesen összehúzva és egy vidám, korai fénysugár pont az arcát cirógatta. Ettől nagyon jókedve lett. Gyorsan ki is pattant az ágyból. Csak most pillantott a franciaágy másik oldalára. Ahogy sejtette, Jonathan, a férje, természetesen már nem volt az ágyban. Ő hajnalok hajnalán a laboratóriumba autózott, mint évek óta mindig.

Mildred egy cseppet sem neheztelt Jonathan munkamániájáért. Harminc éves házasságuk alatt a hivatásuk sohasem okozott problémát. Jonathan Wilson híres kutató fizikus, munkahelye a londoni Imperial College. Most metaanyagokat, vagyis mesterségesen előállított anyagokat kísérletez ki, teljesen szokatlan tulajdonságokkal. Jonathan ebben az időben az eddiginél is nagyobb lendülettel, sőt izgalommal rohan a laboratóriumba, mint egyébként, mert egy hatalmas katonai és a mindennapokra is kiható felfedezést dolgozott ki kollégáival. Már csak az utolsó simításokon dolgoznak. Ő, Jonathan volt a kutatómunka ötletgazdája, a kísérletek irányítója és a munkatársait is ő választotta ki nagy gonddal. Csupa jól képzett, lelkiismeretes, főként lendületes, fiatal fizikust. A munkában sokat segített neki jóbarátja, akivel együtt végeztek az egyetemen. A jóbarátot és kollégát John Morgannek hívják és szintén fizika professzor az edinburghi St. Andrews Egyetemen.

Nos, Mildred csak úgy, hálóingben, vidáman kisuhogott a konyhába narancs juicet és kávét inni. Itt is fényár fogadta, mint fenn a hálószobában, minden napsugárban fürdött. A jókedve ragyogóvá tette az ötven felé járó nőt. Londonban nagyon ritkák az ilyen ragyogó reggelek.

Amint a kávéját kortyolgatta, arra gondolt, holnap hazatér szemefénye, másodszülött gyermeke, Daniel Amerikából. Daniel jogi doktorként végzett. Politikus akar lenni. Nem szeretne, hanem akar, mert Daniel mindig tudja, mit akar. És amit akart, azt eddig el is érte: az eszével.

Danielnek van egy féltestvére, Lana. Ő Mildred első házasságából született. Lana apja orvos. Mildred csupán három évet élt Jules mellett, aki francia orvos és Párizsban dolgozik. Akkor ismerkedtek meg, amikor Mildred az egyetem befejezése után, mint ifjú, bolondos régész Franciaország, Párizs múzeumaival, történelmi ereklyéivel ismerkedett. Csodálatos volt ez a szerelem. Aztán valahogy elmúlt, kihűlt. Csak Lana maradt, az elragadó kislány. A kislány azóta már nagylány lett, ha teheti, Párizsban időzik. Annál is inkább, mert a divatszakmában dolgozik. Sikeresen. Ő nem olyan lángész, mint Daniel, de szereti a szüleit, szépséges hölgy, aki eltartja magát a kreatív munkájával, szóval értékes ember. Lana most is Párizsban van, egy nagy divatbemutatót készít elő.

– Nem is baj, ha most Párizsban van, legalább nem veszekszenek Daniellel. Nem értem ezeket a gyerekeket. Az első perctől csak civakodnak. – gondolta Mildred, miközben a fürdőszobába igyekezett elvégezni a mindennapi reggeli rituálét.

Nemsokára benn volt a múzeumban. Alig pakolta elő a jegyzeteit, amikor megcsörrent az asztalán a telefon. A főnök titkárnője volt.

– Mildred, a direktor azonnal kéret az irodájába!

– Máris indulok Sofie! – válaszolta. Miközben a folyosókon az igazgató irodája felé kopogott csinos cipőiben, arra gondolt, mi lehet ilyen sürgős. Ahogy belépett, a direktor rögtön a legkényelmesebb és legértékesebb fotelbe ültette. Mildred elmosolyodott magában:

– Baj már nem lesz, ahhoz túl kedves és jókedvű. – Nem kellett várnia, mert Mr. Dark azonnal a lényegre tért.

– Mrs. Wilson, ön foglalkozott a kristálykoponyák titkainak vizsgálatával, ha jól tudom.

– Igen uram, így van.– az asszonynak megdobbant szíve, mert a kristálykoponyák titkainak vizsgálata kedvenc területe volt a munkájának, de fél évvel ezelőtt leállították a velük kapcsolatos munkát pénzhiányra hivatkozva.

– Összegezné nekem röviden, mire jutott a kutatásban? – nézett rá a főnök és az asszony úgy látta, igazi érdeklődés csillan a szemében.

– Nos, mint tudja uram, Albert Mitchell Hedges 1927-ben Közép – Amerika vadonjában találta. Illetve nem is ő, hanem a 17 éves nevelt lánya lelt rá a porban. A csillogására figyelt fel a lány. A lelőhely egy feltáratlan ősi maya város volt, amit teljesen benőtt az őserdő és Mitchell Hedges nem tudott mit tenni, felgyújtotta a buja, áthatolhatatlan növényzetet. Három hektáron égette fel az erdőt, és a lángok lenyűgöző leleteket tettek láthatóvá. Piramisokat, amfiteátrumot, templomot, sok-sok épületet. Mindannyi kiváló állapotban került a kutatók szeme elé. És ekkor találtak rá a kristálykoponyára is. Ott csillogott a hamuban, amikor a leány megpillantotta.

A koponya kvarckristályból készült, meghatározhatatlan a kora, arányaiban tökéletesen megfelel az emberi méreteknek, egyetlen darabból készült, de olyan technológiával, amelyik a tudomány mai állása szerint elképzelhetetlen. Sokan hamisítványnak titulálják, mások egy történelem előtti civilizáció hagyatékának, megint mások földönkívüliek alkotásának tartják. A Hewlett – Packard laboratóriuma a hetvenes években alaposan átvizsgálta a koponyát és arra jutottak, hogy számunkra ismeretlen eszközökkel hozták létre, de fémeszközökkel semmiképp. A koponyán egyetlen karcolást nem találtak, még mikroszkóppal sem. Ezenkívül a koponya különös dolgokat produkál. Úgymint: változtatja a színét, látszólag minden ok nélkül hol elhomályosodik, hol felragyog. A tudósok és a régészek rémálma, mert sem az eredetére, sem a tulajdonságaira nem sikerült eddig semmiféle elfogadható magyarázatot találni. Mióta sikerült személyesen a közelébe kerülnöm és a saját szememmel láttam, nem hagy nyugton a gondolat, ami akkor az egyik kolléga mondata után született meg a fejemben. – Az igazgató, aki eddig figyelmesen hallgatta a kolléganőjét kíváncsian kérdezte

– Mi az a gondolat? – Mildred először a távolba, majd a főnöke szemébe nézett:

– A koponya nincs egyedül. Állítólag több is rejtőzik még feltáratlanul régi, fejlett civilizációk romjai alatt.

– Közelebbit nem tud meghatározni a feltáratlan lelőhelyek hollétéről kollegina?

– De, igen. Állítólag Egyiptomban, a sivatag homokja alatt rejtőzik egy feltáratlan, föld alatti város a prehisztorikus korból. Ebben az egyiptomi városban is hever egy kristálykoponya, amely arra vár, hogy megtalálja valaki. – válaszolt nagyot sóhajtva Mildred.

– Szíve szerint ön szeretné a napvilágra felhozni, ugye? – mosolygott a főnök.

– Igen, nagyon szeretném! – az asszony alig bírt ülve maradni. – Mire megy ki ez a beszélgetés? – suhant át a kérdés az asszony agyán. Kérdések nem csak benne, hanem főnöke fejében is megfogalmazódtak.

– Mondja Mildred, mit tud és honnan az egyiptomi föld alatti városról? – a kérdés nagyon komolyan lett feltéve. Mildred tartott tőle, hogy a válasz nem lesz nagyon meggyőző főnöke számára.

– Nos, amikor a kristálykoponyát bemutató kongresszuson voltam, beszámoltak arról, hogy egy médiummal is megvizsgáltatták a leletet. A médium azt mondta, a koponyában más dimenzióból a Földre érkezett lények üzentek az emberiségnek, akik tíz-tizenöt ezer évvel ezelőtt azért érkeztek a bolygónkra, hogy megtapasztalják, milyen a léleknek a földi testben létezni. Azt állítják az üzenetben, hogy még léteznek koponyák, az előbb általam említett helyeken, de még nem időszerű az előkerülésük. Akkor említette a médium az egyiptomi föld alatti várost, amelynek neve is van: Zep Tepi-nek hívják a régi települést, ami metropolis méretű. Az egész Gízai fennsík alatt végighúzódik és a város több emeletből tevődik össze, van vízhálózata. A víz nem a Nílusból jutott a csatornákon a föld alatti városba, hanem egy csodálatosan tiszta vizű föld alatti tóból, ami a sivatag alatt rejtőzik ma is. És mindez tizenöt ezer évvel ezelőtt történt, amikor a mai ember még a kőbaltát sem ismerte, csak makoghatott, mint a majmok az őserdőben.

Nos, innen az információm, és ha kinevet is miatta, én hittem a médiumnak, aki a koponya üzenetét közvetítette.

– Nos, igaz hogy nem tudóshoz illő cselekedet egy jósnőnek vagy médiumnak hinni, de ebben az esetben helyénvaló volt az ösztöne, mert igaz, hogy titokban tartják Zep Tepi létezését. De ettől függetlenül Zep Tepi nagyon is létezik. – mondta megfontoltan a múzeum igazgatója.

 Mildred, hiába született angolnak, a vére most nem hűvös, hanem nagyon is forró lett. Felpattant ülőhelyéről és magáról megfeledkezve kiáltotta:

– Éreztem, tudtam, tudtam! Ott van a koponya! Érzem, érzem, engem vár! – nem bírt nyugton maradni, fel-alá járkált az elegáns, muzeális bútorokkal berendezett irodában. Főnöke is felállt és mosolyogva elővett egy dossziét a szekrényből.

 – Oké, Mrs. Wilson. Ha úgy érzi, hogy várja önt Egyiptom, a homokba rejtőzve Zep Tepi, és a kristálykoponya, hát menjen. Íme, itt az engedély, minden, ami a kutatáshoz kell. Négy kollégát vihet magával. A személyeket ön fogja kiválasztani. – Mr. Direktor mosolygott, de hirtelen rémület ült ki az arcára és átkarolta az asszonyt. Épp idejében, mert az ötven éves (tízet minden szívfájdalom nélkül letagadhatott volna bármikor) csinos asszony megtántorodott, miközben izgatottan rótta még mindig a köröket a főnöke irodájában. Ám amikor felfogta az igazgató szavainak értelmét, kifutott lába alól a fényes parketta és éppen készült elvágódni, mikor Mr. Edward Harrison,– ideje elárulni, így hívják a direktor urat – nos, Mr. Harrison épp a kellő időben nyúlt a hóna alá és ültette, félig fektette Mária Antonett aranyozott szófájára az elalélni készülő kolléganőjét.

Mildred igyekezett megszüntetni a falak körforgását maga körül. Nehezen, de végre stabilan állt mind a négy fal a maga helyén. Egy kristály pohárban víz lötyögött az arca előtt. Gyorsan kiitta. Már szólni is tudott. Igaz, csak nagyon halkan.

– Köszönöm. – félig fekvő helyzetéből már azt is ki tudta nyögni – Bocsásson meg Mr. Harrison.

– Én kérek elnézést Mrs. Wilson. Nekem kellett volna tapintatosabbnak lennem. Jobban van már? Kér még vizet vagy teát? – aggódott szívből Mr. Harrison. – Mondja, mit tegyek, hogy jobban legyen? –

– Csak azt kérem, ismételje el még egyszer azt, amitől így kifeküdtem. – mosolygott most már az asszony is, akibe szemmel láthatóan kezdett visszaszállni az életerő. Már a haját igazgatta és a blúzát.

– Szívesen kollegina, de csak akkor, ha megígéri, nem lesz semmi baj.

– Ígérem, erős leszek, csak mondja már! Kérem!

– Hát jó. Kezdem az elején. Intézményünk, a British Múzeum kapott egy nagyszerű ajánlatot. Sőt, mi több, nem csak ajánlatot, de egy csinos összeget is az eddig titokban tartott föld alatti metropoliszok feltárására. Hogy pontos legyek, a kutatásokat és azok eredményeit ezután is titokban kell tartani. – Mildred izgatottan közbevágott.

– Ugyan miért? –

– Azért, mert az eddigi eredmények azt mutatják, hogy az egész történelmi tanítás felborulni látszik. Ezek a városok tizenötezer évesnél is idősebbnek bizonyulnak és…

– Igen, a bökkenő az, hogy abban az időben a mai ember ősei még a kőbaltát sem ismerték. És mi, régészek, történészek, nem tudjuk megmagyarázni az embereknek, hogy abban az időben kik, és miképp hozhatták létre ezeket a városokat… Ami azt illeti, magunknak sem tudjuk. – az asszony maga elé bámult, majd ezt suttogta – és ettől olyan izgalmas.

– Pontosan Mrs. Wilson. De megengedi, hogy folytassam? – Mildred majd kiugrott a bőréből a kíváncsiságtól és hevesen bólogatott. Így a British igazgatója ismét szóhoz jutott. – Nos, nemzetközi csoportok utaznak egymást váltva Egyiptomba, köztük lesz a mi ötfős csapatunk is az Ön vezetésével.

Harrison közben készen állt ismét az asszonyt támogatni, ha az netalán megint elalélna. Mildred is ettől tartott, de minden erejét összeszedve csak ennyit kérdezett.

– Mikor lesz az indulás?

– Két hét múlva.

Mildred gyorsan becsukta a szemét, mert a fényűző iroda falai ismét forogni kezdtek.

– Elég rövid az idő a készülődésre. – nyögte halkan. Közben örömmel nyugtázta, a falak már stabilan állnak a helyükön.

– Igen, tudom. De a felszerelés készen áll, a pénz megvan, a lelkesedés is amint látom. Ugyan mi kell még?

– Hááát…

– Nos, én tudom, mire van még szükség. Az ön válaszára: vállalja-e, vagy sem az utazást?

– Ugyan már Mr. Harrison, ez nem kérdés! Igen! – kacagott boldogan az asszony.

Késő este volt, amikor Jonathan megérkezett.

Amint belépett a nappaliba első dolga volt, mit huszonöt éve sosem felejtett el, megcsókolta a feleségét. Mildred már repült is a vacsoráért. Amikor asztalhoz ültek, Jonathan csodálkozva látta, az asztalon ott díszeleg kedvenc pezsgője.

– Valamit elfelejtettem volna? – nézett bűntudatosan Mildredre. Az asszony titokzatosan, de vidáman tekintett vissza rá.

– Miből gondolod kedvesem?

– Hát a kedvenc pezsgőm itt kínálja magát az asztalon. Nem szoktunk csak úgy, minden este pezsgőzni. A mi munkánkhoz kell a tiszta fej.

– Igazad van kedvesem, de ma egész nap részegnek érzem magam, pedig nem is ittam.

– Most már igazán ki vele, mi történt? – Jonathan szemében őszinte kíváncsiság csillogott. Felesége repült a karjaiba, miközben kések, villák potyogtak az asztal alá.

– Kedvesem, utazom Egyiptomba! Mit szólsz hozzá? – már a férje ölében ült és a nyakát ölelte. – Hát nem nagyszerű?

– De Mrs. Wilson, mit szólnának a kollégái, ha megtudnák, hogy olyan komoly tudósok, mint a Wilson házaspár, akik ráadásul már az ötvenes éveiket tapossák, így viselkednek a vacsora asztalnál? – férje megcsókolta az asszonyt. – És miért pont Egyiptomba utazik az én szép és okos feleségem? Meg sem tudom számolni, annyiszor bebarangoltad már azt a vidéket. Tudtommal már minden piramist kirámoltak, nincs ott semmi, csak homok. – nevetett huncutul Jonathan, akire most csakugyan nem ismertek volna rá a kollégái. Egészen más ember volt, amint a térdén ringatta szeretett feleségét.

– Bizony kedvesem, ott sok-sok homok van. – huncutkodott az asszony.

– És? – a férfi láthatóan nem értett semmit.

– És mi van a homok alatt? – kérdezett vissza nevető szemekkel Mildred. Semmi válasz, csak értetlen tekintet a férj részéről – Na mi? Legalább száz méter mélyen a homok alatt egy hatalmas város alszik és vár rám tizenöt ezer éve, hogy felébresszem Csipkerózsika álmából. Hálából nekem fogja ajándékozni legszebb kincsét, egy kristálykoponyát. Hát nem csodálatos? – olyan volt, mint egy bakfis. A boldogság majd szétvetette minden porcikáját. Azért csak sikerült mindent elmesélnie Jonathannak. A falak körtáncát szégyenlősen elhallgatta. Mire a történet végére ért, az evőeszköz is felkerült az asztal alól. Jonathan a pezsgős üveg után nyúlt.

– Nos, igyunk az örömhírre egy pohárral, majd még eggyel, mert nekem is van egy jó hírem. – ahogy befejezte a mondatot, az evőeszközök már újfent a padlón csörömpöltek.

– Jonathan, csak nem!? – Mildred megint a férje ölében landolt az előbbinél is nagyobb lendülettel.

– De igen, kedvesem. Kész a találmány. Amiről csak a mesék szóltak, megvalósult. Láthatatlanná tudunk válni mi emberek és a tárgyakat is láthatatlanná tudjuk tenni. – már nem volt mit leverni az asztalról. Mildred a férje nyakába borult és zokogott.

– Te hős, te lángész! Nincs még egy ilyen okos férfi a világon, mint te! Nagyon, de nagyon büszke vagyok rád! – és könnyei eláztatták a férfi mellén az inget. Jonathan is meghatódott és az ő szemei is elhomályosodtak, de igyekezett erőt venni magán.

– Na de asszonyom, milyen viselkedés ez? Tönkre áztatja a legszebb ingem és miért van nálunk állandóan az asztal alatt az evőeszköz? – már mind a ketten nevettek. Boldogok voltak. Megérdemelték.

A boldogság másnap is náluk maradt. Megérkezett az USA-ból a fiúk, Daniel. Magával hozta kiváló diplomáját és a kedvesét, Tiffanyt. A két fiatal tökéletesen illett egymáshoz. Már ami a külsejüket illeti. Mindketten magasak, karcsúak, szépek voltak. Arcukról sugárzott az intelligencia, a műveltség. Danielnek szőke haja, kék szeme volt. Szeme állandóan furcsa fényben csillogott. Valószínű, hogy ezt a csillogást szerette meg benne először Tiffany.

Amúgy a fiú családi háttere is tökéletesen megfelelt a szép és okos amerikai lány, nemkülönben a családja számára is. Tiffany apja ugyanis szenátor volt és természetesen sokat adtak a társadalmi kapcsolatokra. Daniel nagyra becsülte a lány családját, főképp az apját, aki bevezette a fiatalembert a politika rejtelmeibe. Mr. Walkert lenyűgözte a fiú éles esze, elsődlegesen a politika iránti vonzalma, Annál is inkább, mert neki nem volt fia, csak egyetlen leánya Tiffany. Nagyon bízott benne, hogy a fiatalok együtt maradnak és így Danielt a fiaként tudhatja maga mellett majd a jövőben. Nagy politikai jövőt jósolt az ifjúnak és szívesen egyengette volna a pályáját. Ezért is engedte az egyetlen lányát, szeme fényét az öreg szigetre, Londonba utazni Wilsonékhoz.

Wilsonék ugyanígy meg voltak elégedve fiúk választásával. Londoni szemmel ugyan az amerikai lány „kissé lezser”, de ezen nem akadtak fenn, tudták ennek a távoli földrész az oka, nem érdemes pillanatnyilag ebből problémát csinálni.

Daniel késő este beszélgetett az apjával a terveiről. A fiatalember kitartott szándéka mellett, hogy politikai pályára lép.

– Konkrét terved is van már fiam? – kérdezte Jonathan.

– Már körvonalazódik apa, de addig nem akarok beszélni róla, amíg Tiffany itt tartózkodik. Most jól jön egy kis lazítás, gondtalan nyaralás. Megígértem Tiffanynak, hogy London minden zegét-zugát bejárjuk. Aztán majd utána következik a karrier.

– Igazad van fiam, megérdemled a pihenést. Tudnod kell, anyád is és én is nagyon büszkék vagyunk rád.

– Köszönöm apa. De anya arról beszélt, valami nagy dolgot fedeztél fel. Igaz ez?

– Igen, éppen most fejeztük be a kísérleteket, amik kiváló eredményeket hoztak és nagy áttörést jelentenek az élet minden terén, ha nyilvánosságra hozhatjuk.

– Miért ne hoznád nyilvánosságra? – értetlenkedett a fiatalember – hiszen jár az elismerés!

– Az elismerést meg fogom kapni bőségesen. Már ami az anyagiakat illeti, de a hadsereg tulajdonába fog kerülni a találmány. Hadititok a dolog.

– Csak nem?! Mondd már apa, mit találtál fel? Ez nagyon érdekes lehet! Hűha!

– Örülök fiam, hogy így lelkesedsz, de be kell látnod, neked sem mondhatok semmit. Sajnálom.

– De apa, csak nem gondolod, hogy elárulnálak? Jogi doktor vagyok, vagy mi a fene és ráadásul kitüntetéssel végeztem. Tisztában vagyok vele, tartanom kell a számat.

– Nos fiam, akkor tartsd a szádat és ne akard apádat olyan dologra rábeszélni, amiből legjobb esetben is kellemetlensége származhat. Inkább beszéljünk anyád sikeréről. Nagy megtiszteltetés érte nem gondolod? – szerelte le a fia kíváncsiságát Jonathan.

– Igen, beszéltem anyával. Nagyon boldog. De mondd apa, komolyan gondolod, hogy létezik az a koponya? Mert úgy látom, anyát nem a föld alatti város érdekli annyira, mint inkább a koponya.

– Nem tudom, mit gondoljak fiam. Utána néztem az interneten. Rengeteg dolgot írnak róla. Ajánlom, olvass utána te is. Az egyik II. világháborúról szóló könyvben is megemlítették. Hitler meg akarta szerezni, hogy a segítségével az egész világot leigázhassa. Hajszálon múlt, hogy nem sikerült neki megkaparintani a kristályt. Fura dolgokat tulajdonítanak annak a koponyának, szinte félelmetes. Itt a könyv a polcomon, ha érdekel. – és leemelte az egyik könyvet – De most már lepihennék, ha nem bánod.

– Menj csak apa, jó éjszakát! – köszönt el Daniel. Ímmel-ámmal kinyitotta a könyvet, majd egyre nagyobb érdeklődéssel hajolt a lapok fölé és az utolsó betűig mindent elolvasott a koponyáról.

A fiatalok a megérkezés utáni két napot akklimatizálódásra, berendezkedésre szánták. A szülők a harmadik napra kedves kollégákat, ismerősöket hívtak meg vacsorára. Végül kiderült a vendéglista csupa kolléga nevét tartalmazta.

A vacsora ragyogó hangulatban zajlott le. Ott voltak Mildred legkedvesebb kollégái, akikkel majd Egyiptomba fog utazni, Jonathan tudós barátai, akik a kutatásban is részt vettek. Mindenki oldott, vidám hangulatban leledzett és mindenkinek volt oka a vidámságra.