 Paul Lendvai

Az eltékozolt ország

NORAN LIBRO

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Első fejezet Egy temetés mint vég és kezdet

Második fejezet Felemás rendszerváltás

Harmadik fejezet Antall József – egy politikai őstehetség

Negyedik fejezet A magyar antiszemitizmus gyökerei

Ötödik fejezet  A posztkommunisták váratlan diadala

Hatodik fejezet Orbán Viktor – az ifjú üstökös

Hetedik fejezet A Medgyessy-talány

Nyolcadik fejezet Egy könnyen elcsábítható nemzet küldetéstudata

Kilencedik fejezet Gyurcsány Ferenc tündöklése és bukása

Tizedik fejezet A diszkrét sajtócézárok hatalma

Tizenegyedik fejezet Élet-halál harc a hideg polgárháborúban

Tizenkettedik fejezet Romák és zsidók a szélsőjobb célkeresztjében

Tizenharmadik fejezet A baloldal öngyilkossága részletre

Tizennegyedik fejezet Orbán győzelme – az ország zsákutcában

Névmutató

Impresszum

Feleségemnek, Lendvai Zsókának,

aki kritikus szolidaritásával segítette ennek a könyvnek a megírását

Bevezetés

Mi is történt 1990 és 2010 között Magyarországon? Hogyan és miért lett ez az ország – amelyre a hetvenes-nyolcvanas években még mindenki mint a kommunista világ úttörő reformerére, a gazdaságátalakítók követendő példaképére és az apróbb-nagyobb szabadságjogok oázisára tekintett – Közép-Európa beteg embere? Hogyan és miért lett Magyarország a gazdasági élet válsággóca s egyszersmind egy erős jobboldali radikális párt melegágya?

Többekben felmerül a kérdés, hogy vajon a külföld Magyar országról alkotott képének döbbenetes megváltozása nem csak a szeszélyes és felületes média meggondolatlan támadásaira vezethető-e vissza. Nem csak a bel- és külföldi balliberális újságírók fújták-e felmérhetetlenül – tudatosan vagy tájékozatlanságból – a romák elleni gyilkosságokat, a nyomtatott és az elektronikus sajtó egy részében érzékelhető idegengyűlölő és antiszemita felhangokat, valamint azt, hogy újabban a magyar média egy részében ismét tisztelettel emlegetik egy áldatlan korszak sokat vitatott politikusait és ideológusait?

Vajon mi húzódik meg a Magyarország, illetve Szlovákia, Románia és Szerbia között az ott élő, mintegy két és félmilliónyi magyar kisebbségi jogai miatt fel-fellángoló viták és nézeteltérések hátterében? Mindig csak szlovák, román vagy szerb nacionalisták robbantják-e ki ezeket a konfliktusokat, avagy joggal aggódik a külföld a magyarországi nacionalisták radikális előretörése miatt is?

A külföldi történészek és elemzők mind a mai napig azt az ellentmondást emelik ki ennek a valamikori nomád népnek a viharos történelméből, hogy itt zseniális egyéni teljesítmények állnak szemben a nemzet egészének újra és újra bekövetkező kudarcaival. A magyar történelmet szinte a 896-ra datált honfoglalás óta az a tudat határozza meg, hogy ez a nép egyedül van a maga egyedi nyelvével és magával hozott sajátosságaival, valamint azzal a félelmével, hogy kis nemzetként lassú halálra van ítélve. A Magyarok – Kudarcok győztesei című, németül 1999-ben megjelent könyvem előszavában azt írtam: „Talán nem akad még egy nép, amelynek képe az évszázadok folyamán oly sok és egymásnak annyira ellentmondó változaton ment volna át, mint a magyar.” Ezek a klisék ma is jól tükrözik a kozmopolitizmus és a nacionalizmus, a magányérzet és a küldetéstudat, a halálfélelem és az erősebbel való merész szembeszállás közötti kölcsönhatást.

Úgy vélem, az elmúlt két évtized igazolta akkori figyelmeztetésemet, mely szerint a „kudarcok győztesei” számára továbbra is az lesz a tulajdonképpeni sorskérdés, hogy sikerül-e összebékíteni a patriotizmust és a liberalizmust, a nemzeti eszmét és a társadalmi haladás gondolatát. Sorskérdés az is, hogy az Európai Unió keretein belül hogyan járulhat hozzá Magyarország a kisebbségi kérdés európai szintű rendezéséhez – hogyan lehet kivívni maximális egyenrangúságot a határok megváltoztatása nélkül. A Kár pát-medence valamennyi népcsoportjának körében évszázadok óta terjesztett, sokféle ellenségkép és előítélet, monda és legenda a mai napig elfedi és torzítja a valóságot.

Mindez Magyarország határain belül is hatással van a rendszerváltásról folyó szenvedélyes és sajnos egyre jobban elfajuló vitákra. Hogy megérthessük az utóbbi évek politikai és társadalmi összecsapásaiban oly nyilvánvalóan megmutatkozó gyűlölködést, alapos figyelmet kell szentelnünk az egypártrendszer békés kimúlásától a parlamentáris demokráciáig vezető átmenetnek és annak a folyamatnak, ahogyan a központi vezérlésű gazdaság a külföldi tőke jelentős részvételével piacgazdasággá alakult; nem utolsósorban pedig szemügyre kell vennünk a meghatározó politikusok és pártok szerep-, illetve arculatváltásait.

Az 1956-os magyar forradalom és az azt követő, közel 200 ezer embert érintő menekülési láz óta, az 1989-es rendszerváltás és határnyitás, valamint az Európai Unió pár évvel későbbi bővítése óta Magyarországot egyre szorosabb gazdasági, kulturális és turisztikai kötelékek fűzik Ausztriához. Az osztrák közvélemény-kutatók rokonszenvlistáin, akárcsak a múltban, úgy ma is előkelő helyet foglal el a szomszédos Magyarország. Nagyjából hasonló kép bontakozik ki a Németországban és Svájcban végzett felmérésekből is.

Korábbi, Magyarországról és Kelet-Európáról írt műveimhez hasonlóan ezt a könyvemet is dokumentumokból, elemzésekből, valamint személyes beszélgetések, találkozások és élmények tapasztalataiból állítottam össze. A londoni Financial Times tudósítójaként, az Osztrák Rádió és Televízió (ORF) Kelet-Európa szerkesztőségének vezetőjeként és politikai kommentátorként már a hetvenes-nyolcvanas években is nyomon követhettem – bár akkor minden lépésemet figyelték – az 1989–1990-es rendszerváltáshoz vezető, kanyargós utat. Tekintve, hogy az utóbbi két évtizedben számos alkalommal jártam Magyarországon, alkalmam volt megismerkedni a politika, a gazdaság, a tudomány és a különböző médiumok meghatározó személyiségeivel is.

Ebben a könyvemben kísérletet teszek rá, hogy – mint olyan ember, aki fél évszázados bécsi tartózkodása során osztrákká lett, de magyarnak született, ugyanakkor minden érdekcsoport befolyásától tökéletesen függetlenül szemléli az eseményeket – tabuk és előítéletek nélkül világítsam meg szülőhazám két évtizedének, a rendszerváltás óta eltelt időszaknak a változatos, olykor megdöbbenésre is okot adó történetét.

Bécs, 2010 nyarán

Első fejezet
Egy temetés mint vég és kezdet

„A történelem az igaz hazugságok birodalma.”

Szerb Antal

A budapesti Hősök tere nem csupán Magyarország fővárosának legnagyobb tere. Ez maga a kőbe álmodott történelmi nagyság, a nemzeti dicsőség és a nemzeti történelem romantikus felmagasztalásának páratlan emlékműve. Itt temette el 1989. június 16-án, egy meleg, kora nyári napon 250 ezer ember mélyen szimbolikus gyászszertartás keretében a kommunista rendszert, s jelölte ki visszavonhatatlanul a demokrácia felé mutató irányt.

„Temetni tudunk” – így hangzik tömören és velősen a szólás, ami bővebben kifejtve azt jelentheti: „Ahhoz jól értünk, hogyan temessük el halottainkat”, pontosabban: „Temetést rendezni, azt tudunk.” Az 1989. június 16-i temetés valóban lenyűgöző volt. A hat, fekete zászlóval borított korinthoszi oszlop előtt ott magasodott a fekete bársony katafalk, a lépcső tetején az öt koporsó a 31 évvel korábban, titokban lefolytatott per során elítélt és nyomban azután kivégzett mártírok földi maradványaival: Nagy Imre miniszterelnöknek és négy sorstársának a koporsója. A hatodik, üres koporsó a több mint 300 kivégzett forradalmárt és szabadságharcost jelképezte.

Mindig nehéz megállapítani, hol a határ emlékezés és felejtés között. Miután a szovjet hadsereg 1956 novemberében vérbe fojtotta a forradalmat,{1} a Kádár-rendszer konszolidációja egyet jelentett Magyarországon az „emlékezet elfojtásával”. Tilos volt minden, ami a forradalom diadalmas és tragikus napjaira emlékeztetett. A kollektív felejtés több mint harminc éve után Nagy Imrének és társainak e mélyen megrázó gyászszertartása hirtelen újra dicsőséges és vérbe fojtott forradalommá magasztalta fel 1956 meghamisított, háttérbe szorított, feledésre ítélt történetét, s az akkori idők még élő szereplői hősként léptek újra a történelem színpadára.

A gyászünnepség menetét nem a formálisan még uralmon lévő állampárt, az MSZMP határozta meg, hanem az előző évben alakult Történelmi Igazságtétel Bizottság tagjai. Már reggel kilenctől minden irányból özönlöttek az emberek a térre, s a Műcsarnok előtt elhelyezett koporsók mellett elhaladva elhelyezték virágjaikat, koszorúikat. Fél egykor az egész országban megkondultak a harangok, megszólaltak a szirénák, dudáltak az autósok. Leállt a forgalom, s az ország egyperces némasággal emlékezett meg a forradalom kivégzett miniszterelnökéről. Miután elhangzott a Himnusz, és lejátszottak néhány mondatot Nagy Imre egyik beszédéből, öt egykori – annak idején több évre bebörtönzött – „ötvenhatos” mondott meghatott és nagyon személyes emlékező szavakat.

Ám a politikai változás mikéntjéről, amelyet ez az ünnepség volt hivatva jelképezni, egy ismeretlen, szakállas fiatalember gondoskodott, az akkor 26 éves Orbán Viktor. Ő volt az utolsó szónok – a fiatal generáció nevében beszélt. A korabeli viszonyokhoz képest rendkívül sarkosan fogalmazta meg antikommunista követeléseit: legyen demokrácia, és állítsák helyre az ország függetlenségét, vagyis vonják ki a szovjet csapatokat Magyarországról – nem csoda, hogy egy csapásra híressé vált nemcsak a határokon belül, de külföldön is. A mából visszatekintve is elismerést érdemelnek protokolláris kereteket szétfeszítő és politikai vakmerőségről tanúskodó szavai, melyekkel merőben új távlatokat nyitott a jövőnek.

Magyarországon az „emlékezet elfojtásával”. Tilos volt minden, ami a forradalom diadalmas és tragikus napjaira emlékeztetett. A kollektív felejtés több mint harminc éve után Nagy Imrének és társainak e mélyen megrázó gyászszertartása hirtelen újra dicsőséges és vérbe fojtott forradalommá magasztalta fel 1956 meghamisított, háttérbe szorított, feledésre ítélt történetét, s az akkori idők még élő szereplői hősként léptek újra a történelem színpadára.

{1}Az 1956. október 23. és december 31. között folyó harcokban 2652 ember halt meg, közel 20 ezer volt a sebesült; a szovjet oldalon 669 elesettet és 1541 sebesültet tartottak számon. A menekültek száma, becslésektől függően, 180 ezer és 200 ezer között lehetett.