Andrassew Iván

Róna Péter Miskolctól Oxfordig

Noran Libro

Tartalom

Előszó

Én vagyok-e Róna János fia

Talán apám helyett

Ez inkább Koppány, mint Szent István országa

Kellene néha egy fél kiló kávé

Biztosan valami félreértés történt

Az Isten verje meg ezeket, miért kell nekünk elmenni

Engedd magadba azt, amit látsz

A teremtéssel való kapcsolatom megszűnt

Akkor ez volt a legmagasabb washingtoni eredmény

Nem jött össze a mondanivaló és a szavak kívánt zenéje

Nem vertek meg, de jól meglökdöstek

Ha az intuíció működik, akkor a tudomány nem determinált

Ezeket ki kell űzni a templomokból

Neked óriási életed lehetne, ha nem lennének gondjaid a nőkkel

Az amerikai történelem egyik legnagyobb felismerése

Mert én megérdemlem, hogy ne hagyjanak el

Életemben először éreztem azt, hogy hazaérkeztem

Az első lord egy gazember volt

A teljesítmény az, ami megalapozza a demokrácia életképességét

Egy nemzeti tragédiával kellett szembenéznem

Készek megtartani, de arra nem készek, hogy befogadjanak

A faszi ötvenhatos, jött pénzt követelni

Hogy megnyerje a világháborút, föláldozott egy birodalmat

Ez az ország a butaság és a gyűlölet földjévévált

Ennél jobbat én nem tudok

Az eredetiséget a fegyelemmel pótolják

Írjak egy üdvözlőbeszéd-vázlatot

Jobbára nem vettem, hanem létrehoztam vállalatokat

Kérték Antalit, hogy adjon egy évet

Örömmel szervezek egy ebédet Orbán Viktornak

A tőke hiánya éppen a tudatlanság, a képzetség mércéje

Megvetem őket

Göncz Árpád volt a nagy kivétel

Rengeteg zsiványsággal találkoztam

Könyvek, aktatáska, laptop, ruhazsák

Ebből nem lesz se demokrácia, se tudás

Otrombán veszi ki magát a magyar bor mellett a francia sajt

Arra ébredtem, hogy én egy szemét alak vagyok

Impresszum

(Emmának)

Előszó

Amikor tavasszal megjelent a Ne vígy minket a kísértésbe című könyvem, és még nem tudtam szabadulni nyomasztó hatásától, a kiadó megkérdezte, kiről szeretnék írni.

Rávágtam, hogy Róna Péterről.

A kiadó igazgatója pedig azonnal, hogy igen: máris kezdj bele!

De hogy miért? Miért pont róla?

Azért, mert nagyon ritka az olyan ember, akit ismerek, és mégis tisztelek, és ezért évek óta szeretnék vele nagyon hosszasan beszélgetni. Erre jó ürügy egy könyv. A könyvre meg jó ürügy például az, hogy Róna Péter idén hetven éves.

Sok-sok írását szerkesztettem. Mindig meglepett azzal, hogy noha sem közgazdász, sem jogász nem vagyok, azonnal értem, amit mond. Szinte mindig van valami „szentségtörő” üzenete. De az a fura, hogy ezek a szentségtörések abból adódnak, hogy szépen, világosan, hazai értelmiségi körökben botrányosan egyszerű nyelven írja azt, amit gondol. Ha nem azonnal, akkor pár hónap vagy esztendő múlva szinte mindig kiderül, hogy pontos volt az elemzés, vagyis igazat mondott. Az más kérdés, hogy senki se hitt neki, és pláne senki se vitatkozott vele.

Azért nem, mert akik tehetnék, akik eléggé fölkészültek ilyesmire, vagy utálják, vagy kerülik a vele a vitát. Én meg azt gondolom, hogy akit ebben az országban, az úgynevezett értelmiségi körökben mindenki szeret, senki se utál, az nem mond ki fontos dolgokat.

Ezen kívül az is érdekelt, hogy egy olyan ember, aki a magyar viszonyok között igen módosnak számít, aki a világ legmagasabb, mondhatni mágnás köreiben (is) szocializálódott, miért áll mindig a szegények oldalán, miért kéri számon konok következetességgel az igazságosságot és az erkölcsösséget.

Okozott nekem meglepetést is. Egyszer azzal tisztelt meg, hogy meghívott Kisasszondra a Sárközy-kúriába, amit rendbe tett, és belakott a családjával. Amikor csodás műkincsei között körbevezetett a hatalmas épületben, ahol maga Csokonai is lakott egy kicsit valaha, talán életemben először éreztem maradéktalanul, hogy ennél az embernél jó helyen van a vagyon. Meglepett ez az érzés, mert nem tudtam magamról, hogy más gazdagok házában ezek szerint kicsit irigykedtem, ami nem szép dolog.

Arra gondoltam, hogy egy tudásalapú ember tudásalapú jómódját látom. Akkor már valamicskét ismertem élete történetéből, abból is, hogy kicsi kamaszkora óta micsoda erőfeszítéseket tett azért, hogy elérje, amit akar. De akkor lepett meg igazán, amikor megmutatta a képeit. Azelőtt nem tudtam, hogy festő, így aztán nyilván azt se, hogy milyen.

Fura módon, nekem ott állt össze a kép Róna Péterről.

Egy dolgot biztosan tudtam: soha nem kérdezem meg tőle azt, hogy odaadná-e irigylésre méltó és kifejezetten kalandosnak mondható pályáját azért, ha helyette ismert festő lehetne. Azt hiszem, ha tíz éve kérdeztem volna ezt, igent mondott volna. De most, hogy élete másik álma teljesült, és Oxfordban taníthat, talán már nemet mondana.

Az előző könyvem arról szólt, hogy egy ember, akinek minden joga és lehetősége megvolt arra, hogy a protestáns keresztény etikát képviselje Kelet-Európában, nem tudott megfelelni ennek az oly kívánatos küldetésnek. Róna Péter harmadszor azzal lepett meg hosszú és csapongó beszélgetéseink idején, hogy elhihettem neki: mégiscsak lehetséges, hogy valamiféle keresztény etika stabilizálhatja a társadalmat.

Ezt a könyvet örömmel, jó érzésekkel telve írtam.

A. I.

Én vagyok-e Róna János fia

A legkorábbi emlékem az, hogy az amerikaiak bombázzák Németországot. A hang, a gépek rettenetes tömege. Ma is megjelenik álmaimban ez a kép.

Negyvenkettőben születtem Miskolcon. Anyám nagyon-nagyon szegény – mondhatnám: zsellér – családból származott. Az anyukája a spanyoljárványban meghalt. Amikor olyan tizennégy-tizenöt éves volt, akkor Vilma királynőnek köszönhetően kivitték Hollandiába, ahol egy nyugalmazott, Indonéziából hazatérő tanárnő háztartásába került, mint alkalmazott.

Cselédsorba ment, de azzal a nagy különbséggel, hogy a tanárnő foglalkozott az oktatásával. Megtanult angolul, németül és valamelyest hollandul is. És felszívott magába egy olyan kultúrát, amelyik teljesen más volt, mint amilyet az élettől addig kapott. Zord, szegény, boldogtalan, nagyon rossz családi állapot helyett kapott valami mást. Miután az anyja meghalt, az én nagyapám kicsit elvesztette a fejét, verte a gyerekeket… nagy feszültségben éltek. A rokonok, apai ágon a legmélyebb szegénységben vegetáltak a Miskolc körüli falvakban, mint Mezőcsát, Ónod. Nem is tudták volna magukhoz venni, vagy az se lett volna jobb.

Egy időre hazajött, majd néhány év múlva megint visszament Hollandiába. Majd megint hazajött, és férjhez ment apámhoz, aki egy elszegényedett, eredetileg orosz, ruszin nemesi családból származott. Eredeti nevük Rozsovi, Rozsovjánszkij volt – ebből lett Róna –, és kárpátaljaiak voltak. Pontosabban: apám egy Kárpátaljára költözött orosz nemes és egy helybeli szász házasságából származott.

Első karácsony, Rahó, 1942

Ők miért szegényedtek el?

Az első világháború következtében. Volt nekik egy nagyon szép erdő- és fafeldolgozó birtokuk Rahó közelében – mintegy ezer hektár –, amit teljesen elvesztettek. Egyszerűen kiűzték a családot Rahóból, és két-három éven át Miskolc mellett egy vágányon, egy vagonban laktak.

Apámat igazából nem ismertem. Ő a második világháború előtt beleszeretett a repülésbe. A trianoni békeszerződés értelmében Magyarországnak nem volt joga légierőt fejleszteni, de Hitler támogatásával mégis elkezdődött a vitorlázógépekkel való gyakorlatozás. Végül is a háborúban a magyar légierő főhadnagya volt. Le is lőtték, de nem halt bele, csak lezuhant. Aztán lett egy szívtágulása – mert bombázó is volt, ami ilyesmikkel járt –, és már viszonylag öreg volt a repüléshez.

Kimegy a frontra, én megszületek, növögetek, és jönnek a szovjet csapatok Magyarország felé. Anyám nem tudja, hogy apám hol van, és mi van vele. De hát volt egyszer egy Hollandia és volt egyszer egy holland tanárnő. Fogja a kétéves gyereket: irány Nyugat!

Azzal számolt, hogy ott inkább túlélhetjük a háborút, mint itt. Gyanította – nagyon helyesen –, hogy megint oda lesz Kárpátalja, hiszen ha már a szovjetek jönnek, akkor elcsatolják, és nekünk ott nem marad semmi. Apám vagy előkerül, vagy nem. Az úgy is jó, ha már Hollandiában vagyunk. Elindultunk. Arra nem emlékszem, hogyan utaztunk. Megérkeztünk Németországba, de onnan nem lehetett továbbmenni, mert Hollandiáig dúlt a háború. Eljutottunk Chemnitzig, amit később Karl-Marx-Stadtnak neveztek. Aztán visszamentünk dél felé. Mesélte, hogy engem egy viszonylag nagyméretű szánkón húzott, gyalog – ő volt a ló.

Amikor átértünk, jelentkezett az amerikai csapatoknál tolmácsnak, hiszen tudott németül is, angolul is. A CIA elődjéhez, a CIC-hez került. Annak az osztálynak, ahol dolgozott, az volt a feladata, hogy szűrjék a Kelet-Európából és Magyarországról érkező nyilasokat, nácikat és kommunistákat…

Honnan voltak ott akkor kommunisták?

Több kommunista volt, mint gondolnád, mert a szovjetek kezdték átdobni és beépíteni leendő ügynökeiket. Ezek nem a magyar kommunista mozgalom tagjai voltak, hanem általuk kiképzett emberek – nem feltétlenül magyarok, hanem szlovákiaiak, kárpátaljaiak, olyanok, akik Romániából érkeztek. Anyám tolmácsolt a kihallgatásukon. Ez az állás számomra életmentő volt, mert kezdtem összeszedni az összes elképzelhető járványos gyerekbetegséget. Kanyaró, elgennyesedett mumpsz – itt a vágás még mindig –, himlő, szamárköhögés, és az egyik ilyen betegség, amit összeszedtem, a diftéria volt.

Halálos betegség volt még akkor is? Mert a háború előtt nagyon sokan haltak bele.

Az a torokgyík, amitől meg lehet fulladni. A német orvos torokgyulladást diagnosztizált, de anyám anyai ösztönnel ebbe nem nyugodott bele, és meggyőzte az amerikai katonai orvost, hogy nézze meg a gyereket. Azonnal bedobott egy dzsipbe és rohant velem oda, ahol megvolt a szérum, mert kiszámolta, ha elmegy a szérumért, és visszajön, már lehet, hogy késő. Utána elmondta anyámnak, hogy egymásfél óra volt hátra. A mumpszot is az amerikaiak operálták.

Közben mi történt apáddal?

Előkerült ő is. Fogságban volt, de kiszabadult, és meglehetősen kalandos úton hazajött. Anyám nővérétől jött az üzenet, hogy megvan. Anyám fogott engem, és negyvenhat januárjában elindultunk haza.

Apám egyszerűen kibírhatatlan volt. A háború elvesztését és az azt követő állapotokat és körülményeket nem bírta elviselni és feldolgozni. Igazi katona lett, és bizonyos értelemben ez volt életének második nagy kudarca. Vele a történelem egyszer már kitolt, és most megint. Igazából nem ismertem, nem tudom pontosan, mit gondolt, de nem úgy tűnik, hogy német-, esetleg nácibarát lett volna. Azt mindenki mondja, hogy imádott repülni, de a politikai nézeteiről nem tudok semmi megbízhatót.

Amikor hazajöttünk, kerestünk és találtunk egy lakást a Margit körút 7. alatt, ahol a villamos fordul, a sarkon van egy sárga ház, és annak a legfölső emeletén. A lakás egy rom volt, az ablaküvegek hiányoztak, galambok lakták, és ezt nem bírta. Vele kapcsolatos nagyon kevés emlékem közül az egyik, hogy zsírral kenjük a csomagoló papírt, amit felragasztunk az ablakrámákra, hogy ne jöjjön be a hideg. Nagyon hamar – még első osztályos se voltam – elhagyta a családját és attól kezdve nem is tudok róla.

Próbáltad keresni később, amikor már nagyobb voltál?

Próbáltam, de azt hiszem, ő végtelenül szégyellte magát, és nyomot se hagyott.

Pár hete kaptam egy levelet egy hölgytől, Egerből Kisasszondra, aki pontosan tudja, hogy mikor halt meg, és – úgy tűnik – mindent tud róla. A hölgy látott a tévében, és ugye: én vagyok-e Róna János fia? A név, amit aláírt, teljesen ismeretlen számomra, soha nem is hallottam. Apám tehát kivonult az életemből.

Talán apám helyett

Lassan már ott tartunk, hogy kezdődött az iskola.

Beiratkozom elsősnek: a Margit körúton a templom mellett van egy iskolaépület, ami zeneiskola is volt. Most romokban van, mert nem használja az egyház – miután visszakapta –, amit én egyébként kimondottan nehezményezek. Az rendben van, hogy visszakapták, de az nem, hogy hagyják romba dőlni. Oda jártam elemibe. Negyvennyolcban kezdtem.

Az iskoláról nagyon vegyes emlékeim vannak. Volt néhány nagyon jó, és nagyon sok nagyon rossz tanárom. Volt egy zenetanárnő, aki nem zenére tanított, mert botfülű vagyok, reménytelen, viszont a segítségével én lettem az iskola félig-meddig hivatalos szavalója. Ő készített föl a különböző föllépésekre. És ez akkor nagyon sokat jelentett nekem. A szavalás, az irodalom…

Nagyapja karján 1943-ban

Az anyai rokonság egyik távoli ága rokonságban volt az egyik híres egri családdal, a Kulcsárokkal, amelynek egyik tagja a hejőkürti plébános volt. Ő volt az én életemben a „pap bácsi”. Első osztálytól kezdve nyolcadikig, vagyis ötvenhatig minden nyarat ott töltöttem. Vége volt az iskolának: irány Hejőkürt.

Ma már látom, hogy ez nagyon jelentősen formálta az életemet. A pap bácsi óriási hatással volt rám. Nagyon érdekes ember: nem csak pap, hanem állatorvos is. Sajátos nézetei voltak arról, hogy mi a dolga. Meggyőződése volt, hogy a szentbeszéd mint duma nem ér semmit, hanem a keresztény erkölcs a tettekben valósul meg. Ha nincsenek tettek, akkor értelmetlen az egész.

Felment a szószékre vasárnaponként, és megszervezte a falu életét a következő hétre. Özvegy Kovácsnénak kificamodott a bokája, nem tudja behozni a szénát. Ki fog segíteni? Jóska és Juliska összeházasodnak, építkeznek, segítség kell. Ez így ment. Valaki alkoholista, veri a családját, le kell állítani. Kezdjük azzal, hogy aki ennek az embernek italt ad, azt én nem gyóntatom. És persze ő maga ment házat építeni, szénát behordani. Fantasztikus mennyiségű időt fordított a gyerekekre. Rám is. Nagyon jól tudott latinul és elég jól ógörögül. Elkezdett latinra tanítani. A Rákosi-Gerő-korszakban vagyunk. A latin szinte tiltott, olyan klerikális-reakciós valami volt. Nagyon gyanús! Én meg a Mártírok útján, az általános iskolában latinul jegyzeteltem. Állandóan gyakoroltam, szenvedélyesen. Emlékszem, hogy ment szántani, lóval. Én meg vele. Közben ragoztuk az igéket. Állandóan csinált valamit! Egyszerűen képtelen volt a tétlenkedésre. Képes volt arra, hogy ha egy családban feszült volt a helyzet, ott töltötte az éjszakát.

Azt hiszem, az alapértékeket tőle tanultam, értettem meg. Talán apám helyett…

Ez inkább Koppány, mint Szent István országa

Az ilyen papokat még a hetvenes években sem szerették, nemhogy Rákosi idejében.

Természetesen üldözték. Ötvenegyben vagy ötvenkettőben összetűzése volt az újonnan kinevezett TSZ-párttitkárral, be is vitték Miskolcra. Erre a fél falu befogatott, és elindultak Miskolcra a papért. Nem demonstráltak, hanem negyvenen odahajtattak, odaálltak a börtön elé a lovakkal, hogy akkor ők szeretnék hazavinni a papot. Mit csinál a ló?

Kakil.

Igen, odatrágyáz. Szépen gyűlt a trágya. Feszült a helyzet… Menjenek innen! Összetűzés a rendőrséggel. A végén aztán persze a rendőrök elűzték őket. De kicsit később kiengedték a papjukat.

Soha nem politizált. Egy szóval se bántott senkit, de még csak meg se említett politikusokat. Azért vitték be, mert a párttitkár nehezményezte, hogy a pap bácsinak van tekintélye, neki meg nincs. Vagyis ha a párttitkár a faluban el akart valamit érni, akkor csak úgy tudta, ha megkérte őt, hogy segítsen.

A szegényekkel való bánásra, a munkára, tartásra és latinra tanított. De a legfontosabb, hogy megtanított a sajátos keresztény szeretetre. Arra, hogy a másik ember a teremtésnek éppen olyan része, mint amilyen én vagyok. Megértette velem, hogy a „felebaráti szeretet” arról szól, hogy a másikat úgy kell szeretni, mint magamat. Nem jobban és nem kevésbé. A másik ember se több, se kevesebb, mint én. Lehetek vele szemben kritikus, de csak annyira, mint magammal szemben.

Valaki ezt most is elmondhatná az embereknek.

Ezt én a magyar kultúrából nagyon hiányolom. Az egyik legfontosabb kritikám Magyarországgal szemben. Ezért is mondtam, hogy ez inkább Koppány, mint Szent István országa.

Az a szerencsétlen nyomorult helyzetben élő cigány is Isten gyermeke, éppúgy, mint a zsidó, vagy az istentagadó, vagy a meleg! Dumaszinten van itt nagy kereszténység. De a helye nem az alaptörvényben, hanem a mindennapi életben van. Igaza volt a pap bácsinak: a tettekben. Ez a szemlélet belém szívódott. Úgy, hogy nem is vettem észre. Aztán bennem maradt. De nem voltam sokáig templomjáró –bár örömmel megyek templomba ma is.

Amikor egyszer megtiszteltél azzal, hogy vendégül láttál Kisasszondon, nagy meglepetésemre megmutattad a képeidet. Csak akkor tudtam meg, hogy festőnek készültél.

Hat-hét éves koromra kiderült rólam, de nyolc éves koromra biztosan az, hogy van kézügyességem. Ott, Hejőkürtön elkezdtem rajzolgatni. A lovat, a macskát, a nénit, a házat. Ez is mániává vált. Az iskolában a tanár dumált, én meg rajzoltam. Tíz éves koromra ez eléggé komollyá vált. Annyira, hogy addigra már kialakult egy olyan vélemény rólam, hogy a gyerek valószínűleg festőművész lesz. Ez egyáltalán nem volt ellenemre. Ez és a latin kultúra összekapcsolódott bennem. A képzőművészet, az építészet, a proporció, vagyis az arányosság élvezete, szépsége. Amit a latinból megőriztem – mert aztán nagyon sokáig nem használtam –, az a tömör kifejezés, feszes fogalmazás. A latin nyelvnek jellegzetes szerkezete, tartása van. A mai napig is, ha leírok egy mondatot, automatikusan azt nézem, hogy mit lehet abból kiszedni. Azt hiszem, a rajzolásnak, festésnek terápiás jellege is volt. Alapjában véve eléggé boldogtalan gyerek voltam.

Kellene néha egy fél kiló kávé

Anyukád mivel foglalkozott?

A Ganz-gyárban dolgozott Budán, a Medve utcában. Először mint segédmunkás. Gondunk lett abból, hogy apám horthysta katonatiszt volt. Ez akkoriban nem volt igazán szerencsés háttér. Aztán az ottani kis külkereskedelmi osztályon lett belőle titkárnő. Persze pénzünk nem volt, meglehetősen szerény körülmények között éltünk. Néha jött valami kis pénz anyám nővérétől. Attól, aki annak idején informálta őt arról, hogy megvan apám. Ők negyvenhatban kimentek Venezuelába. És jött az IKKA-csomag. Ezzel kapcsolatban van egy korai rossz élményem, amit a mai napig nem tudok földolgozni.

Ott volt a zenetanárnő, Ida néni, aki szavalni tanított, és én nagyon jó voltam magyarból. Például helyesírási gondjaim a kezdettől fogva egyszerűen nem voltak. A magyar irodalmat élveztem, szerettem, olvastam. És volt egy magyartanár, aki meghallotta, hogy mi kapunk IKKA-csomagot. Ennek valahogy híre ment az iskolában. Egyszer csak hirtelen kezdtem beszedni magyarból a ketteseket meg a hármasokat. Majd jött az üzenet: az anyukám menjen be. Először szidott, hogy mi van velem, aztán kapcsolt ő is. Arról volt szó, hogy kellene néha egy fél kiló kávé. Akkor meglesz az ötös.

Ezt én olyan disznóságnak tartottam, hogy aztán meg is bosszultam. Karácsonyra a pasi kapott egy stüszikalapot. Az egy vadászkalap, zsinórral, jelvénnyel, zergetollal, mifenékkel. Annyira kedvelte, hogy amikor bejött az osztályba, láthatóan nehezére esett levenni és a fogasra akasztani.

A Mártírok útján továbbmenve a Széna tér felé van egy kanyar, ott volt egy nagy Közért. Most dunyhákat meg párnákat árulnak egy mintaboltban. Ott vettem a megspórolt pénzemből négy csomag pálpusztai csemegesajtot. És jól megérleltem. Naponta kora hajnalban jártam úszni az akkori Császár, most Komjádi uszodába. Így korán érkeztem az iskolába, mindenkinél korábban. Máskor ezt az időt rendszeresen tanulásra, házi feladat elkészítésére használtam ki.