Henri Perruchot

Seurat élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ HELYETT

ELSŐ RÉSZ  A LÉLEK SZEME (1859–1885)

1. A LA VILLETTE-I VÉGREHAJTÓ

2. A GRANDE JATTE SZIGET

3. A FÜGGETLENEK

MÁSODIK RÉSZ  MÓDSZERES ÉS GYŐZELMES ELŐNYOMULÁS (1885–1888)

1. A PONT

2. F. F.

3. A TITKOS MŰTEREM

4. A PARÁDÉ

HARMADIK RÉSZ  A BEFEJEZETLEN KÉP (1888–1891)

1. MADELEINE KNOBLOCH

2. A HALÁLMADÁR

3. A CIRKUSZ

POSZTUMUSZ SORS

A SOROZAT KÖTETEINEK ÖSSZEFOGLALÓ IDŐRENDI TÁBLÁZATA

AZ ÉLETRAJZOK VILÁGA

Impresszum

ELŐSZÓ HELYETT

Seurat esete párját ritkítja a modern festészet történetében. Elsősorban azért, mert rövidre szabott életével különös ellentétben van életművének jelentősége, súlya, hatása. Seurat harmincegy éves korában halt meg, mégis korszakalkotó művet hagyott ránk. Másodsorban és főként, mert páratlan emberi és művészi sors jutott osztályrészéül. A neoimpresszionizmus, amelyet Seurat teremtett meg, amely leglelkéből sarjadt, káprázatosan gyors diadalt arat, majd éppoly gyorsan elenyészik. És azért enyészik el olyan gyorsan, mert Seurat fiatalon hal meg. Mihelyt eltűnt ő, a Vasárnap délután a Grande Jatte szigeten alkotója, a neoimpresszionizmus elvesztette éltető erejét. Ilyen nagy a zseni szerepe a művészetek fejlődésében.

De van itt még egyéb is. Seurat azért vált mesterévé a neoimpresszionizmusnak, e csendben kiérlelt, tudós elméletnek, amelynek meggyőző illusztrációja egész életműve, mert nemcsak a tudomány embere volt, hanem a csendé is. Az alkotó elrejtezik műve árnyékában. Ez a „nagy jöttment” művével lép elő az éjhomályból, és mihelyt bevégezte a dolgát, ismét elnyeli az éjszaka. Nincs még egy hozzá foghatóan híres és jelentékeny művész, akit ily kevéssé és kevesen ismertek volna emberi mivoltában, élőként az élők között.

Nem túlzok. Ki tudta, hol és mikor született anyja, apja, fivérei, nővére, vagy élettársa, Madeleine Knobloch (akinek a létezéséről sem igen tudtak Seurat halála előtt a barátai)? Még a fiát, akivel Madeleine ajándékozta meg, még őt sem ismerte senki: hol és mikor látta meg a napvilágot? Hogy hívták? Nem tudták. Egyszóval Seurat-ból nem maradt fenn semmi, életművén kívül. De hiába ragyogó az életmű, a biográfus nem érheti be vele. Megvallom, sokáig attól tartottam, soha nem sikerül eloszlatnom a ködöt, mely híres és rejtelmes hősöm alakját fedi. Láthatatlan fal állta utamat, akármerre fordultam. Mégis sikerült lassú, lépésről lépésre haladó munkával, fokról fokra fellebbentenem a fátylat Seurat titkairól.

Ezúttal nem találtam élő szemtanúkra. Könyvtárakban, levéltárakban, anyakönyvi hivatalokban kutattam. Igen sokat köszönhetek J. Rewaldnak, aki bőséges dokumentációt gyűjtött össze Seurat-ról. Ki kell emelnem továbbá a Szajna megyei Levéltár rendkívül becses hozzájárulását. Az itt talált fontos adalékok híján csonka és elégtelen lett volna munkám.

Seurat életével hétre egészült ki az impresszionistákról szóló Művészet és sors című sorozat köteteinek száma. Sorozatomat korántsem tekintem befejezettnek. De tekintettel arra, hogy e hét kötet többé-kevésbé kerek egységet alkot, hogy nagyszámú tényt és eseményt mutat be, rengeteg fő- és mellékszereplőt vonultat fel, úgy gondoltam: jó néhány olvasóm szívesen látna egy olyan kronológiai táblázatot, amely meglehetős hűséggel tükrözi a vállalkozás egészét, és kiugratja az egyes kötetek érintkezési pontjait. Annál is inkább, mert ez a kronológiai táblázat felöleli az impresszionizmus és posztimpresszionizmus egész történetét. Ezért állítottam össze a kötetet záró időrendi táblázatot.

H. P.

ELSŐ RÉSZ

A LÉLEK SZEME
(1859–1885)

1.
A LA VILLETTE-I VÉGREHAJTÓ

Kora negyvenöt év. Feje kerek és vaskos. Vérmes, mint a nagy húsevők általában. Tagbaszakadt, mint paraszti ősei. Antoine-Chrysostôme Seurat egy vadászaton elvesztette jobb karját. Villát vagy kést erősít művégtagjára, és kissé ideges ügyességgel forgatja; vendégei, ha nem szokták meg a mutatványt, meghökkenten s némi viszolygással figyelik.

Különös ember, gondolja, aki látja, és a különösség érzését még fokozza a mindig feketébe öltözött volt törvényszéki végrehajtó szenvtelen modora – nem nevet, nem is mosolyog soha. Paraszti származék, családja az „ínséges” Champagne-ba, az Aube megyei Dosnonba való. Dosnon alig harminc házat számláló falucska tizenkét kilométerre Arcissur-Aube-tól; itt látta meg a napvilágot Antoine-Chrysostôme 1815. augusztus 28-án, tizennyolc hónappal a véres csata után, amelyet Napóleon Arcis-nál vívott. Két bátyjával, Pierre-Michellel és Nicolas Josephfel együtt Antoine búcsút mondott szülőföldjének és felköltözött Párizsba. Pierre-Michel Batignolles-ban kötött ki, ahol szerényen éldegélt mint hivatalsegéd. Nicolas Joseph divatáru-kereskedést nyitott a rue Vieille-du-Temple-on. Antoine tizenhat éven át – 1840-től 1856-ig – töltötte be a törvényszéki végrehajtó tisztét a Szajna megyei bíróságon, La Villette-ben. Ezt a mezővároskát nem sokkal utóbb, 1860. január 1-jén Párizshoz csatolták. Antoine-Chrysostôme ekkor a rue de Flandre 47. szám alatt lakik. Itt alapít családot: 1843 januárjában elveszi egy nyugdíjba vonult ékszerész lányát, Ernestine Faivre-t, aki tizenhárom évvel fiatalabb nála. És itt születnek gyermekeik is: 1846 júniusában egy fiúcska, Émile-Augustin, 1847 novemberében egy kislány, Marie-Berthe.

Ernestine szelíd, halk és igénytelen teremtés. Férje árnyékában él, mindig és mindenben meghajlik akarata előtt. Apai ágon ő is parasztcsaládból származik, a Jura hegységből, a Poligny közelében fekvő Plasne-ról. Anyai részen párizsi a család; Ernestine édesanyja, Antoinette Veillard egy párizsi szobrász lánya.

Nem mondhatni, hogy Ernestine élete vidám. Seurat-ék időközben elköltöztek La Villette-ből, s a Saint-Martin kapu közelében a rue de Bondy 60. szám alatt béreltek lakást. Szűkek, sötétek, lehangolók a szobák, és az utca maga sem éppen szívet derítő ócska, hámló vakolatú házaival; a levegőben örökké dohszag terjeng. A volt államhivatalnok zord alakja jól illik a komor lakásba, ahol csak itt-ott dereng fel egy tompa, vörhenyes folt – a Lajos Fülöp stílusú mahagónibútorok fája.

A falakon sok a színes kép. Aki közelebb lép, tapasztalhatja, egytől egyig vallásos tárgyúak, Szűz Máriák, Jézusok, szent férfiak és nők, amilyeneket Epinalban gyártanak. A félkarú családfő szenvedélyesen gyűjti az efféle színes nyomatokat, máris több mappára valót halmozott fel. Valóságos rögeszme ez nála. Első pillantásra vajmi kevéssé illik a vaskalapos, fantáziátlan kispolgárhoz, aki változhatatlan szokások rácsa mögé zárta életét. Így például a keddi napot szenteli „férji kötelességeinek”. A hét folyamán többé színét sem látja felesége. A fennmaradó hat napot Párizs peremén tölti emberünk, Raincyben, ahol egy kis házat vett magának.

Furcsa ember! Annál inkább, mert első pillantásra éppen nem látszik annak. Szigorúan megregulázott életmódja, rendszeretete valójában páni félelemről árulkodik: retteg az élettől és az élet kusza burjánzásától. A szokások megnyugtatók, egyként oltalmat nyújtanak élet- és halálfélelem ellen. A Seurat-k, aminthogy a Faivre-ek is, korán halnak. Amikor Antoine-Chrysostôme feleségül veszi Ernestine-t, Ernestine édesanyja már elhunyt (alig ötvenkét éves korában), és egy év múlva apja is eltűnik az élők sorából. Ugyanebben az évben vesztette el apját Antoine-Chrysostôme is. Másfél év múlva meghal idősebb bátyja, Pierre-Michel, életének negyvenötödik évében. A sok korai halál, az örökös gyász alkalmasint még fokozza Antoine-Chrysostôme rögeszmés félelmeit.

Buzgó katolikus, azért vásárol szentképeket is, azért tapétázza ki velük párizsi lakása és raincyi háza falát. Hite feltétlen, maradéktalan, fanatikus. Olykor már-már eltévelyedésnek számító formákban nyilatkozik meg. Kápolnát rendez be raincyi háza pincéjében. És rendszeresen „misét mond” egy öreg kertész közreműködésével; az ministrál neki.

1859. december 2-án, egy pénteki napon, kivételesen a rue de Bondyn tartózkodik Antoine-Chrysostôme. Aznap, valamivel éjfél után hitvese világra hozza harmadik gyermeküket, Georges-Pierre-t.

Nem sokkal ezután ismét költözik a Seurat család. Új, jóval tágasabb lakásuk kissé északabbra van, a Gasre de l’Est környékén, a boulevard Magenta 110. szám alatt. A boulevard neve újkeletű, III. Napóleonnak valamicskével a kis Georges születése előtt az osztrákok felett aratott győzelmét örökíti meg.

E prózai környéken, kereskedők negyedében cseperedik a kis Georges, a Második Császárság alkonyán. Gyerekkora örömtelen és magányos. Apja ritka vendég a családi otthonban, jóformán idegen kisfia szemében; mi más is lehetne? Anyja reggeltől estig kötöget, ábrándozik és szomorkodik. Két testvére jóval idősebb nála, ők a maguk életét élik. Berthe hamarosan férjhez is megy. Időközben született a Seurat családban egy negyedik gyermek is. François-Gabriel. De ő öt, öt és fél esztendős korában megbetegszik, és 1868 novemberében meghal. Az új gyász nyilván még fojtóbbá teszi a ház levegőjét. És bizonyára megviseli a kilencesztendős kis Georges-ot is. Az ember nem találkozhat ilyen fiatal korban büntetlenül a halállal; alapjaiban rendül meg gyermeki, ösztönös bizalma az életben. Aztán jön a francia–német háború, az ostrom, a Kommün… Seurat-ék Fontainebleau-ba menekülnek előle.

Miközben ezek történnek a családban és a világban, Georges szorgalmasan tanul. Igyekvő, komoly gyerek, de semmiben nem tűnik ki. Azok közé tartozik, akiket a pedagógusok a „tisztes középszer” megjelöléssel illetnek. Kitartóan, nyugodtan, módszeresen dolgozik. Magatartása kifogástalan. Soha nem kapják rendetlenkedésen, csínytevésen, fecsegésen. Egyébként természettől fogva kevés beszédű, zárkózott fiúcska, sem pajtásai, sem szülei előtt nem nyilatkozik meg. Nyilvánvalóan hideg természet.

Mióta a ceruzát kezébe tudja fogni, rajzol. Hétéves lehet, amikor két rajzot készít egy kutyáról, az egyiken egy kisfiú, a másikon egy felnőtt társaságában. Nagybácsikája, Paul Haumonté, Ernestine sógora, akinek divatáru-kereskedése van az avenue des Ternes-en és nagy műbarát, tehetségesnek véli unokaöccsét, és rábeszéli: fejlessze tehetségét. Az ifjú Seurat tizenöt éves korában beiratkozik a községi rajziskolába, lakásuk tőszomszédságában, a rue des Petits-Hôtels 19. szám alatt.

Georges tanára Justin Lequien, a szerény képességű szobrász valaha Bosio báró tanítványa volt. Bosio a maga idején olyan nagy hírre vergődött, hogy életében csak „francia Canova”-ként emlegették. Lequien a rajz és a perspektíva alapelemeire oktatja növendékeit. Gipszfejeket másoltat velük, antik szobrok utánzatait és építészeti díszítőelemeket. Seurat ügyesen birkózik meg iskolai feladataival. Az igazat szólva lelkiismeretesebben, nagyobb figyelemmel dolgozik, mintsem egy ilyen fiatal gyerektől elvárhatná az ember. Az ő szemében a rajz nem léha szórakozás, nem üres időtöltés, hanem, egyre inkább, valódi szenvedély. Néma, nem kitörő, de annál mélyebb. Nemcsak sokat rajzol és konok kitartással, hanem elméleti munkákat is forgat, például Charles Blanc-nak, a nagynevű műkritikusnak, a Gazette des Beaux-Arts alapítójának Grammaire des arts du dessinjét (A rajzolás művészetének alaktana); Blanc-t nemrég, 1876 júniusában választotta tagjai sorába az Akadémia, öregbítve amúgy is nagy szakmai tekintélyét. A kamasz gondosan tanulmányozza Blanc Grammaire-jét, s mélyen emlékezetébe vési a könyv egyik-másik gondolatát. „A szín meghatározott szabályoknak engedelmeskedik – írja Charles Blanc –, s ezek éppúgy taníthatók, mint a zene szabályai… Eugène Delacroix azért lett korunk egyik legnagyobb koloristája, mert előbb ösztönösen megsejtette, majd elmélyült kutatás eredményeképpen tudatosan felismerte ezeket a törvényeket.”

Seurat újra és újra elolvassa Blanc mondatait, és valósággal megrészegül tőlük. Maradéktalanul kielégítik elemi erejű logika- és szigorúságigényét. Ráébresztik: mit is keres ő kezdettől fogva, ösztönösen. És megerősítik eredendő törekvéseiben. Vagyis azt adják neki, amit a fiatalok oly gyakran várnak olvasmányaiktól: biztonságot, igazolást. Nincsenek véletlen találkozások. Ki-ki azt választja ki a dolgok sokaságából, amire szüksége van. Ezer meg ezer ember olvasta Charles Blanc fent idézett sorait. Egyetlenegyre sem tettek olyan hatást, mint Justin Lequien növendékére. Az ember maga teremti isteneit.

A kamasz szeme előtt ott lebeg ezentúl egy újfajta, kemény és tiszta, szigorú törvényeknek alávetett művészet eszményképe. Ez a művészet abszolút érték. És mint ilyen, ellene szegül a világ fojtogató mozgalmasságának. Ettől fogva Seurat tudja, melyik az ő útja. Szenvedélye – ez a hideg, eltökélt, de éppoly végletes szenvedély, mint apjáé – végre tárgyára lel.

Mindez nem kelt visszhangot, a legcsekélyebbet sem a Seurat családban, ahol ki-ki a maga külön bolygóján él. Az ifjú Seurat eredendően szófukar; még inkább azzá teszi ez a családi együttes, amelynek tagjai beérik azzal, hogy magányukat tegyék közösbe. Ha meg is szólalna olykor a végrehajtó fia, szavait elnyelné a sűrű csend… Még a gyerek jövője miatt sem érez itt senki aggodalmat. A szülőknek van egy kis vagyonuk, fiuk egzisztenciája anyagilag biztosított. Úgyhogy, amikor bejelenti: szándékában áll beiratkozni a Képzőművészeti Főiskolára, szülei azt is ellenvetés és érdeklődés nélkül veszik tudomásul.

Pedig ennek a hallgatag kamasznak igenis megoldódik a nyelve, ha van, aki figyelmesen hallgassa, ha arról beszélhet, ami legfőképpen, ami kizárólagosan érdekli. Ilyenkor lelkesen s már-már erőszakosan mondja a magáét.

Lequiennél talál magának egy jó barátot Edmond-Aman Jean (Aman-Jean) személyében, aki egy évvel fiatalabb nála, s akivel véget nem érő, mindig újrakezdett párbeszédet folytat. Sokban hasonlítanak egymásra. Mindketten komolyak, töprengésre hajlamosak, és mindketten irtóznak a szócsépléstől. Aman-Jean ugyan Seine et Marne megyében, Chevry-Cossigny-ben született, mégis északi származású. Apja Valenciennes-ből való, anyja Landrecies-ből. Mivel a szülők fiatalon elhaltak, Aman-Jeant és húgát egy nagybátyjuk nevelte, akinek hajózási vállalata volt a Jemmapes rakparton; jelenleg másik nagybátyjánál él a rue Retaud-n, a Val de Grâce környékén. Zárkózott természetét talán és részben északi származása magyarázza. Misztikus hajlamát pedig az a körülmény, hogy távolabbi ősei apai ágon spanyolok: a Jeanok, akik akkor talán még a Juan névre hallgattak. V. Károly idején emigráltak Kasztíliából Franciaországba. Aman-Jean misztikus hajlamait minden bizonnyal fokozta jezsuita neveltetése. E tekintetben is van némi hasonlóság közte és Seurat között. Törekvéseik, céljaik mégsem esnek egybe, s ha látszatra ugyanazért rajonganak is, sokszor csalóka a látszat; nem azonos okokból szeretik, amit szeretnek, például bizonyos műalkotásokat vagy művészeket. Mindketten sokra tartják a primitív festők tiszta stílusát, de míg Aman-Jean elsősorban a vallási eszmény szolgálatának tökéletes eszközét látja e stílusban, és ezért tartja oly nagy becsben művelőit, Seurat kizárólag formaiesztétikai értéknek tekinti. Aman-Jean szemében a művészet célja a lélek valóságának kifejezése. Seurat szemében a művészetnek nincs más célja, mint önmaga.

Akárhogy s mint, a két fiú jól megérti egymást. Közösen látogatják a Louvre-t, ugyanazokért a könyvekért lelkesednek – példának okáért a Goncourt fivérek regényeiért. Külsőleg is hasonlítanak egymásra: egyformán magasra nőttek. De Aman-Jean arca nem olyan szabályos és finoman metszett, mint barátjáé, s amellett kissé féloldalasan tartja a fejét, mivel születése óta ferde a nyaka. Amikor évekkel később Aman-Jean megemlékezik elhunyt barátjáról, áradozva beszél szépségéről, és Donatello Szent György szobrához hasonlítja.

Seurat egész megjelenése harmóniát sugároz. Nemcsak arányos termete, szabályos arca, amelyet végtelenül szelíd, kedves szempár ragyog be, hanem nyugodt, kimért mozdulatai is. Barna, itt-ott rőtbe hajló haja göndör, homloka magas és nyílt. Seurat mintha egyenesen nőcsábásznak született volna. Holott eszébe sem jut nőkkel bajlódni, észre sem veszi talán, hányan megnézik az utcán.

Mindössze tizenhét éves, és máris testestől-lelkestől rabja szenvedélyének. A folyamat, amelyet Charles Blanc megállapításai indítottak el lelkében, visszafordíthatatlan. Blanc pontosan körvonalazta az ő problémáját, és azontúl semmi más nem számít Seurat szemében. Ez életének egyetlen, éltető központja, minden ide konvergál, s minden innen kapja fényét. A világ megszűnt létezni, egyetlen halasztást nem tűrő feladatra zsugorodott. A kompozíció új szabályait kell megtalálni, amelyek éppoly szigorúak, akár a matematikai szabályok, s amelyek révén új művészet jön majd létre, egy mindenfajta empirizmustól, az érzékek zűrzavarától ment, logikus és támadhatatlan művészet.

Néhány hónapja, éppen tizenhat éves korában ecsetet fogott Seurat e rögeszme igézetében. Nyoma sincs nála teremtő indulatnak, minden moccanását az ész diktálja. Különleges ember, s nem csak azért az, mert egy eszme megszállottja; még inkább azzá teszi a szokásostól elütő, sajátos gondolkodásmódja. Az emberek általában vagy analitikus, vagy szintetikus gondolkodásra hajlamosak, s e kétfajta szellemi adottság úgyszólván kizárja egymást. Mégis akadnak olyanok, akiknél együtt jelentkezik a kettő. Seurat közülük való. Kivételes agyi berendezése folytán képes elmélyedni a részletekben, s egyúttal egységes rendszert alkotni belőlük. Ez a fajta szervező elme, amely észleleteit azon melegében rendszerezi, elképzelhetetlen kivételes emlékezőtehetség és – mondanunk sem kell – nagy koncentrációs képesség nélkül. Seurat emlékezete bámulatos. Mindent rögzít, amit csak olvas, tanul, lát; vizuális emlékei olyan pontosak, hogy bármikor képes maga elé idézni őket, a legapróbb részletekig, minden árnyalatukban.

Pillanatnyilag elsősorban rajzkészségét fejleszti. Lemásolja a Holbein Richard Southwellét, Ingres Homérosz apotheózisának egyes részleteit, egy kezet Poussin után. És aktokat készít férfimodellekről. Rendesen, szigorúan körvonalazott rajzokat. Ellenállhatatlan hatással van rá Ingres, a klasszicizmus nagymestere.

Hallott-e vajon Seurat Manet-ről, a jó tizennégy esztendeje lezajlott Visszautasítottak Tárlatáról, vagy az impresszionistákról, akik abban az évben, 1877-ben rendezték meg harmadik csoportos kiállításukat? Nem biztos. Nem is nagyon valószínű. Feltehetően mit sem tud a festészet birodalmában zajló forradalomról, mely az akadémizmus, Ingres kontár tanítványai ellen irányul. Forradalom! A szót is ritkán ejtheti ki Seurat, a rend szerelmese, aki mindenben, még öltözködésében is gyűlöli a szabálytalant, a szokatlant. Szigorú szabású, állig gombolt öltönyökben jár, rendszerint feketében. Nem is emlékeztet a köztudatban élő művész-figurára. Külsejében semmi, de semmi nem vall bohém, ifjú festőnövendékre. De nem azért zárkózik el a fiatalkor szokásos kilengéseitől, mert konformista. Seurat nem lázad, de nem is hajt fejet. A festészet, amelyről álmodik, az a tudományosan pontos festészet egyelőre nem született még meg, s ha egyszer létrejön, fölötte áll majd az ellentétes doktrínák csatározásainak, nem tartozik sem egyikhez, sem másikhoz, mivel abszolút lesz és vitathatatlan. Seurat akkor sem csatlakozna Manet-hez és az impresszionistákhoz, ha ismerné őket, és a lehető legtöbbre becsülné törekvéseiket. Tudja ő jól, mi a dolga. Mindenekelőtt Justin Lequinnél szerzett, hézagos ismereteit kell kiegészíteni, s mindent elsajátítani, amit csak a festészet és a rajz művészetéről tudni érdemes. Azaz nem is vitás, hová kell mennie: a Képzőművészeti Főiskolára. Hogy ott az akadémizmus uralkodik? Az igazán nem riasztja vissza Seurat-t.

És 1878 februárjában, életének tizennyolcadik évében, beiratkozik a főiskolára.