Pünkösti Árpád

A Horn

Angyalföldtől a pártelnökségig

(1932–1990)

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

Az ingyen láb meg a vándorliba

Kék bundában a szovjet mennyországba

„Háborús bűnös”-e Horn úr?

Sötétben is lehet politizálni

Alatta már csak a lábtörlő volt

Kádár: „a maga hivatali beosztása túl magas ahhoz…”!

„Megbosszulható rajta a nemzet gyalázata!”

Álombrigád

Nyitni kék, nyitni kék!

Új októberi forradalom

Beolvasztja-e a pajzsot?

Külföldön jó magyarnak lenni?

Horn: Csinálok egy nagyon jó pártot!

Impresszum

Nem kellek. Jól van. Jöjjön, aki kell.

Lantot, hitet vígan szegre akasztok.

Kicsit pirulok. Én és a Siker?

Jöjjenek a tilinkós álparasztok,

Jöjjenek a nyafogó ifjú-vének,

Jöjjenek a finom kultúrlegények…

Ezekkel együtt? Nem, nem. Köszönöm.

(Ady Endre: Búcsú Siker-asszonytól)

Bevezető

Mondják, negyven éven felül már nem változik az ember. Horn Gyula ötven körül kezdett átlábalni a létező szocializmus lecövekelt árnyain – és persze a sajátján is –, méghozzá öles léptekkel, ahogy Gulliver járt-kelt a liliputiak között. Meg is járta, jobb híján vizeletével kényszerült eloltani a császárné palotájának lángjait, ám ezzel rettentő haragot gerjesztett.

Horn Gyula is képes volt a megbotránkoztatásra, szerette meghökkenteni az embereket. Ám előbb még arról, hogy a 165–166 centi magas külügyi államtitkár – nem is miniszter! – volt az első kelet-európai diplomata, akit meghívtak az Észak-atlanti Közgyűlésnek, a NATO polgári szervezetének hamburgi vitafórumára. Nem látogatóba, hanem előadást tartani az európai biztonságról. Történelmi esemény? Előadni mások okosságát is lehet, de huszonöt kérdésre úgy válaszolni, hogy két és fél órán át hallgassák!{1} Utána többen javasolták, hogy a Közgyűlés foglaljon állást a román nemzetiségi politikával és a falurombolási tervekkel szemben. Az 1988-as esetről az elnöklő angol Bruce George kijelentette: „Ha valaki egy évvel ezelőtt azt állította volna, hogy ilyesmi lehetséges, valószínűleg elmeorvoshoz küldöm.”

És akkor az általa okozott skandalum: már külügyminiszter volt 1989 szeptemberében, amikor a kormány – részben az általa kigondolt terv szerint – kiengedte Nyugat-Németországba a Magyarországra menekült keletnémetek tízezreit. Pár hét múlva NDK-s kollégája, Oscar Fischer elkapta őt a New York-i ENSZ-palotában, hogy közölje vele: ők hazaárulónak tartják a kábítószer hatása alatt áttelepülőket… Horn Gyula odafordult a tolmácshoz, hogy létezik-e német nyelvben egy bizonyos kifejezés, majd közölte kollégájával: „Miniszter úr, ön taplófejű!”{2}

Közel s távol ő volt a legjobb külügyér.

Még valamit saját árnyékának átlépéséről. A belgrádi közös munkából, sőt huszonéves koruktól fogva a Pénzügyminisztériumból jó barátja volt néhai Sándor György, aki jó párszor elámult: – Képtelen vagyok feldolgozni, hogy legjobb barátom most a kapitalizmust építi!

A kapitalizmus építését nem sorolják vétkei közé (bár akadnak, akik szerint ezt is meg kellene tenni, a rendszerváltás átértékelésével együtt). „Főbűne” a történelem, a karhatalmista múlt, a pufajka. Ezt olvassák rendre a fejére, ezt kívánják egyetlen jelzőjévé tenni. Pedig ezerszer fontosabb, hogy az 1990 utáni miniszterelnökök közül egyedül ő és csapata tudta valamennyire talpra állítani az országot, és megmutatni, miképp illik kétharmadosnál nagyobb többséggel kormányozni. Ezt bőszen radírozgatják, és levernék a Gyula Horn Strasse elnevezést is – ha felérnék.

1994 tavaszán egy Svédországban élő ’56-os magyar emigráns azt állította az MTV Panoráma című műsorában, hogy „az ellenforradalom idején Horn kirúgta a fogát”. A többszörösen büntetett előéletű Kandikó Imre történetéről felesége is csak a cikkekből értesült. Horn Gyula nemzetközi sajtótájékoztatón a Magyar Televízió politikai műsorairól röviden csak annyit mondott: hazudnak és rágalmaznak, ami kiábrándítja az embereket a demokráciából, és árt Magyarország nemzetközi tekintélyének is.{3}

A nyomasztó sorsú ’56-os forradalmár, Wittner Mária 2011 tavaszán a parlamentben hóhérnak nevezte, aki mindnyájunk adójából „ott vergődik a Honvéd Kórházban, mert képtelen meghalni”. Újságírói kérdésre azt felelte, nem érzi, hogy túl durva lett volna: „Minden ember már a Földön elnyeri büntetését” – mondta, feledve, hogy őmaga a siralomházban meg börtönben évtizednyi időt töltött. Később még tódított a szavain: fosszák meg a nyugdíjától Horn Gyulát és a kommunista vezetőket: „majd a pénzt szétosztjuk az ’56-os megtorlások áldozatai között”. (Orbán Viktor közölte, hogy emberiességi szempontok miatt egy MSZP-delegáció kérésére hozzájárult, hogy a kórházban továbbápolják Horn Gyulát. „Én ezt megtettem, ehhez a vitához mást nem is kívánok hozzáfűzni.” Mi fűzünk: a „delegáció” a volt főnökét féltő Suchman Tamás volt. Orbán emberségére viszont nem volt szükség, mivel egy 2000. évi jogszabály kimondta, az állami méltóságoknak jár ez az ellátás.){4}

– Az állam pénzén döglődik! – mondják. Mert a pletyka az egyik fülön be, a szájon ki! A vád fülbemászó és fürge lábú, a védelem lomha és unalmas. Öljük hát meg, mert az otthoni gondozása megoldhatatlan? És a pár száz – vagy ezer? – sorstárs, na meg a tényleges életfogytiglanra ítélt, tényleges gazemberek eltartása?{5}

Ugorjunk! – még ha húz is lefele az iszap.

„Horn szerepe a forradalom leverésében tisztázatlan, mert ezredének járőrnaplója hiányos…” – írta a téma kutatója. Pedig a tisztázás egyszerű: a levert forradalom után a „rászoruló” Szovjetuniót segítette meg Kádárt; „fegyvert fogott a saját hazájára” (Kövér László, Kőszeg, 1994). A történész szerint zászlóaljuk a megtorlás élcsapata volt. Tegyük hozzá: a karhatalmisták a rendőrök hátát védve, túlnyomórészt velük együtt intézkedtek. A történész azt is Horn szemére vetette, hogy nem tett említést a Munkás–Paraszt Hatalomért Érdeméremről, pedig „nem egyszerűen a tizenötezer karhatalmista egyike, hanem a forradalom leverésében és a megtorlás megindításában kulcsszerepet játszó élcsapat kitüntetéssel elismert ifjú tagja volt.”{6} Élcsapat? A kitüntetés minden karhatalmistának járt. Annyira mindnek, hogy közülük kettőt később halálra ítéltek. „Ingyen” talán húszezren kapták meg. Napjainkban pedig azok juthatnak hozzá, akik hajlandók négyezer forintot fizetni a falerisztikai piac e viszonylag becses darabjáért.{7}

Horn Gyula arról írt, beszélt, hogy csupán őrségben, pályaudvari, köztéri razziákban vett részt. Megkérdeztem hát egyik barátomat, hogy csupán a kitüntetés lenne a bűne?

– Annak idején Gyula társaival együtt követhetett el olyan dolgokat, amelyek nem tartoznak a történelem fényes lapjaira, de eltitkolhatták őket, mivel elérhető dokumentumok nincsenek róla – felelte. – Mikor a parlamentben, 1992-ben tetőzött a hadjárat ellene a pufajkás múlt miatt, felhívott, hogy menjek el hozzá, és szokatlan módon azt ajánlotta, sétáljunk le a Duna-partra,{8} és ott kérdezte, mit tegyen. Írjunk egy beszédet – javasoltam –, szívesen segítek. Aki akarja, tudhatja, 1956 decemberében, amikor karhatalmista lettél, két alternatíva állt Magyarország előtt: vagy visszaküldik Rákosit, vagy marad Kádár. Arra nem volt esély, hogy az Egyesült Államok hadserege bevonul. Ezt megírjuk, és garantálom neked, ha nem is fogják abbahagyni a cseszegetésed, a parlamentben csend lesz. Hiszen te tisztességes magyar emberként úgy döntöttél, hogy a változás mellé állsz, ezért Kádár Jánost segíted. Ehhez hozzá tartozott az is, hogy Budapest utcáin rendet kellett rakni. Ő ezt a beszédet nem vállalta.

Viszont egyszer leírta, hogy október 26-tól nemzetőr is volt, Király Béla „katonája”, ám Király csak 31-én kapott megbízást a Nemzetőrség szervezésére – ezt többet Horn nem is említette. Lendvai Ildikó azt mondta róla (2007): „Huszonnégy éves korában kétségkívül tévedett, a rossz oldalra állt.” Ám egy magafajta számára 1956 decemberében hol volt a jó oldal? Ráadásul, ha ő azt hallotta, hí a haza, indult „nemzetőrnek” is, pufajkásnak is.

Vádlóinak a parlamentben végül azt felelte: „Rólam köztudomású, hogy 1956. december közepe és 1957 júniusa között szolgálatot teljesítettem a karhatalomban mint közkatona – és nem mint hivatásos tiszt! Ezt magam publikáltam jóval a választások előtt… Most is vallom, hogy semmi olyat nem tettem, amit meg kellene tagadni! Tehát vállalom mostani és akkori tevékenységemet is!” Majd hosszan taglalta, miért értelmetlen a múltban vájkálás, javasolta, zárolják a témát. „Amennyiben ezt önök nem fogadják el, javasolom, hogy hozzák úgy nyilvánosságra, ahogy van, az egész listát…, hogy többet ne lehessen manipulálni.” Egyik sem állt az érdekükben, a csiki-csukit azóta is folytatják. 1994 májusában az ellene tüntetők azon örvendeztek, hogy az apját megölték a németek.{9}

– Az MSZP-központba bejelentkezett egy illető, hogy együtt volt karhatalmista Gyulával, és meg tudja cáfolni az ellene felhozott vádakat; szívesen segít – említette későbbi kabinetfőnöke, Tóth András. – Kérdeztem Gyulát, mit válaszoljak. Azt felelte: ilyen nevű nem volt ott. Nem kapaszkodott ebbe a szalmaszálba. Talán mert nem akarta, hogy tovább szálazzák a történetet. Ha tényleg társa volt az illető, akár attól is tarthatott, hogy provokátorként küldték rá.

A kilencvenes évek elején Franz Vranitzky osztrák kancellár díszvacsorát adott Bécsben Martin Bangemann EU-biztos, az FDP korábbi elnöke tiszteletére. A díszvendég asztalánál heves vita bontakozott ki. A kereszténydemokrata alkancellár, Erhard Busek azt állította, hogy Horn Gyulának a Nagy Imre-ügyben vér tapad a kezéhez… (Egyébként az MSZMP-ben Horn Gyula is azok közé tartozott, akik követelték Nagy Imre azonnali rehabilitálását és pere felülvizsgálatának gyorsítását.){10} Vranitzky sem lehetett Buseknél tájékozottabb, mert csak azt felelte: Egyszer már el kell jönnie a közeledésnek is. Busek riposztja: Ezt mondaná Hitlerrel kapcsolatban is?… Ez a párhuzam már sok volt a kancellárnak, és így próbálta lezárni a témát: Miközben az alkancellár úr ennyire Horn ellen van, itt ül a külügyminisztere, aki átvágta a szögesdrótot a határon Hornnal! Erre a jogász végzettségű Busek azt vágta oda: Ezt én soha nem tettem volna! Puff neked német egyesítés!

Az efféle bárgyúságból nem szorulunk behozatalra. A szélsőjobb Metapedia portálja szerint Horn: „1956. október vége, november eleje között pufajkás (egy hétig? – P. A.), és emberek kínzásáról híresült el.” Bizonyíték? Zsidó is: „hiszen több évtizedes tevékenységével félreérthetetlenül bizonyította a magyarság iránti olthatatlan gyűlöletét, illetve haza- és nemzetáruló voltát.”{11} A parlamentben, a televíziókban, a lapokban akkor is, azóta is efféle elviselhetetlen szennyáradatot zúdítanak az Európa-szerte egyik legismertebb magyar politikusra még a halálos ágyán is. Legszívesebben törölnék a történelemből.

„Akik csak a pufajkát látnák rajta, lefelejtik róla a diplomatafrakkot” – írta Diurnus találóan{12} –, bár ez a férfiestélyi hiányzott a ruhatárából.

Kuncze Gábornak különvéleménye van a „jelmezekről”: – Horn Gyula a semmiből jött föl, azt gondolta, hogy a rendszert karhatalmistaként lehet megvédeni. Hogy Hack Pétert idézzem: a pufajkásokról tudjuk, hogy pufajkások voltak, mert pufajkát hordtak. A téglákról nem tudjuk, hogy téglák voltak, mert nem hordtak téglát magukkal.

– Ellenfelei – voltaképpen irigyei – azt nem bocsátják meg neki, hogy a nép egyszerű fia ilyen sokra vitte, és azzal próbálják elintézni, hogy pufajkás volt – vélekedik Thomas Schreiber, magyar születésű francia újságíró, egyetemi vendégprofesszor. – Magyarországnak sok kisnyomtávú zsenije van, és vaskos politikai csőcseléke. Az ország nem tudja megbecsülni az olyan embereket, mint Göncz Árpád, Károlyi Mihály, Nagy Imre és még jó páran. Napjainkban rendkívül divatos a történelem újraírása. De ez nem változtat a tényen, hogy Horn Gyula is a magyar történelem kiemelkedő alakjai közé tartozik. Bízom benne, hogy előbb-utóbb ő is megtalálja méltó helyét a magyar történelemben.

Horn Gyula a német ZDF televíziónak nyilatkozik, az 1956-os forradalom leverése utáni tevékenységéről is beszél 1996. június

Kötetünkben számos ponton QR-kódokat helyeztünk el. Ezek segítségével Ön, kedves Olvasó, az adott szövegrészlethez kapcsolódó rövid filmrészleteket tekinthet meg. Indítson el okostelefonján egy ingyenes QR-kód-felismerő alkalmazást, és fordítsa a kamerát a QR-kód felé. A kód felismerése után a telefon képernyőjén megjelenik a filmrészlet lejátszására szolgáló felület. Figyelem! A QR-kód használatához wifi- vagy mobilinternetkapcsolatra van szükség.

QR-kód üzemeltető: www.qr-mobilesite.com

QR-kóddal kapcsolatos hibabejelentés: info@qr-mobilesite.com

{1} 1988. november 15. Flesch István: Horn Gyula kedvező fogadtatása Hamburgban. MTI.

{2} Horn Gyula: Cölöpök, Budapest: Kossuth Kiadó 1998. 241. p.

{3} Panoráma (főszerk. Sugár András): Szaniszló Ferenc beszélgetése Kandikó Imrével, 1994. április. 28.; A Panoráma folytatja a történetet. Népszabadság, 1994. május 6.; Horn nem pereskedik. Új Magyarország, 1994. május 6.

{4} Wikipédia, Wittner Mária; http://fn.hir24.hu/itthon/2011/03/28/orban_megkegyelmezett_horn_gyulanak; Népszabadság, 2011. március 24. és október 15.

{5} Egy példa a „Horn-irodalomból”: „1. lépés: lekapcsolni a gépekről, hogy a drótok ne akadályozzanak! 2. lépés: arccal a padlóra fektetni! 3. lépés: tarkón lőni! 4. lépés: kereket oldani!” Nagytestver 2011. március 31. 16:20 http://mandiner.hu/cikk/20110331_vaskefe_vagy_amit_akartok

{6} Germuska Pál: Hogyan védte a „törvényes rendet” Horn pufajkás osztaga? HVG.hu, 2007. július 06.

{7} Wikipédia e kitüntetésre vonatkozó oldala.

{8} Horn Gyula 1990. Ikt. szám: 1-300. 1990. július 2-án a Fővárosi Bíróság tudomásul vette a „Szocialisták” képviselő-, név- és székhelyváltozását. Képviselő Horn Gyula, n32 Bp., Kun Béla rkp. 11. sz.

{9} Az előbbi idézet és ez is: Horn Gyula: Azok a kilencvenes évek, Budapest: Kossuth Kiadó 1999, 2012. 114., 115–116. pp.

{10} Elbeszélt történelem: huszonöten a közép-kelet-európai demokratikus átmenetről (Szerk. Heltai András; társszerk. Novák Ágnes), Budapest: Demokratikus Átalakulásért Intézet 2011.; Nagy Imre újratemetése – Wikipédia.

{11} http://hu.metapedia.org/wiki/Horn_Gyula

{12} Diurnus / Bodor Pál: Horn Gyula arcképéhez. Népszabadság, 1993. szeptember 21.