Virág Gyula

A Nagy Titok

Kossuth Kiadó

1.

A tények durva meghamisítása lenne Petrovics Béla bácsit antialkoholistának nevezni. A nyugalmazott erdőkerülő már kora ifjúságában kamatoztatni tudta kivételes képességeit, így már a második világháborút is gyakorlatilag végigitta. Szomját oltotta bánatában, vedelt örömében, koccintott minden gyermek születésére, és korra, nemre, valamint vallási felekezetre való tekintet nélkül ivott azoknak a lelki üdvéért is, akiket utolsó útjukra kísértek a falu temetőjében.

 A pohár fenekére nézett akkor is, amikor nem értett valamit, és lássuk be, az ilyesmi bizony gyakori esemény volt az életében. Ez történt azon a szerdai délelőttön is, amikor már jó ideje azzal foglalatoskodott, hogy a csirkeól mellé támassza a kerékpárját. Hol a bicikli dőlt el, hol Béla bácsi, de a siker egyre csak váratott magára. Nem úgy Jani postás, akinek érces hangja hirtelen felverte a fülledt augusztusi csendet:

 – Adjon az Isten, Béla bátyám! Na vajon mit hoztam én magának?

 Az öreg kivételesen éppen talpon volt, így Piszkos Fredet meghazudtoló mozgással kacsázni kezdett a kertkapu irányába. Foghegyről csak annyit vetett oda a vörös, hórihorgas kézbesítőnek:

 – Ugyan mi a ménkűt hozott volna? Ha csak nincs egy új szabály, hogy ettől kezdve már hetente jár a nyugdíj, akkor szokás szerint csekket vagy idézést! – dünnyögte.

 – De nem! – üvöltött vidáman Jani postás. – A tévétől érkezett levele, itt tessék aláírni! – azzal az öreg orrá alá dugta az ívet, valamint egy felismerhetetlenségig összerágott töltőtollat.

Béla bácsi egy árva szó nem sok, annyit sem szólt, és a rubrikának tökéletesen fittyet hányva a szélrózsa minden irányába szórta szét nevének betűit. Soha nem viselte el a korlátokat, legfeljebb csak akkor, amikor a kerékpárját támaszthatta nekik. Ezután egy hanyag mozdulattal útjára engedte Jani postást, majd egy „Na, gyere Morzsi!” felkiáltással fogta a biciklijét, és elindult a Kánaán presszó irányába.

 – Na nézd csak, a tékozló fiú megkerült! Hát hol kódorgott ennyi ideig a mi elveszett báránykánk? – ordított rá kedélyesen Feri úr, a kocsmáros, aki szájának jobb sarkában szüntelenül egy soha meg nem gyújtott cigarettát tartott.

 – Ne marháskodj, Ferikém, te is tudod, hogy még húsz perce sincs annak, hogy hazamentem. Most komoly dolgokról van szó, levelet kaptam a tévétől. Itt van ni, még ki sem bontottam. Előtte talán meginnék valamit…

 – A szokásosat, Béluskám?

 – Nem, a két deci rumot most talán hagyjuk, lehet, hogy itten tiszta fejre lesz szükség.

 –A tripla törköly azért jöhet?

 – Hát! – felelte az öreg, és többszöri kísérletet követően eredményesen felkapaszkodott a háromlábú székre. Ezután egy hirtelen és jól láthatóan begyakorlott mozdulattal eltüntette magában a pálinkát, majd feltépte a borítékot. Hosszú perceken át figyelmesen olvasott, legalább háromszor átrágva magát a levél minden egyes során. Ezt követően Feri úr elé hajította a levelet, és tanácstalanul megkérdezte:

 – Na hát ez meg vajon mi a rosseb?

Feri úr az orrára erősítette cvikkerét, mert úgy vélte, hogy az tagadhatatlanul úri külsőt kölcsönöz neki. Ezt követően a következőket olvasta a fejléces levélpapíron:

Mélyen tisztelt Asszonyom/Uram!

Bizonyára Ön előtt sem ismeretlen az a tény, hogy televíziós csatornánk az igényes és közérthető ismeretterjesztés zászlóshajója a modern kori média háborgó tengerén. Az elkövetkező hónap utolsó napjaiban egy nagyszabású műsorsorozat keretében szenzációs bejelentést kívánunk tenni, amely alapjaiban rengetheti meg nemzeti örökségünk egyik meghatározó szegmensével kapcsolatos tudásunkat, valamint egyúttal egész jelenlegi világunkat.

Megkérdőjelezhetetlen bizonyítékunk van arra vonatkozóan, hogy Ön egyike azon honfitársainknak, akik minden kétséget kizáróan alkalmasak arra, hogy személyükkel megtestesítsék és hitelesítsék ennek a hihetetlen felfedezésnek napvilágra kerülését.

Ezúton felkínáljuk Önnek annak lehetőségét, hogy műsorunkban történő aktív részvételével tevékeny szerepet vállaljon ebben a grandiózus bejelentésben. A megoldás kulcsa ugyanis többek között az Ön személye.

Természetesen – mivel a mondás is úgy tartja, hogy még Krisztus Urunk koporsóját sem őrizték ingyen – ezt az esetleges szerepvállalást nem kívánjuk Öntől honorárium nélkül.

Tekintettel az ügy komolyságára, és egyúttal nemzetünkre és az egész egyetemes világra gyakorolt várható hatásával, Önnek a fenti műsorban való eredményes részvételéért húszmillió forintot áll módunkban felajánlani.

Üdvözlettel: „A Nagy Titok” című műsor stábja

P.S: Amennyiben ajánlatunk felkeltette az érdeklődését, úgy kérjük, hogy szeptember 28-án, pénteken a fejlécen feltüntetett címen, előreláthatóan három napos megszakítás nélküli elfoglaltságot jelentő időtartam erejéig megjelenni szíveskedjen. Természetesen ezen időszak alatt stábunk biztosítja az Ön magas szintű ellátását, így semmilyen különösebb dolgot nem szükséges magával hoznia.

– A mindenségit, Bélám, hát úgy néz ki, hogy te alaposan megfogtad az Úristennek a lábát! – kiáltott fel meglepetten a kocsmáros.

 – Ferikém, adj nekem gyorsan egy hosszúlépést, mert tanácstalannak érzem magam. Ezek itten azt írják, hogy én valami kulcs vagyok. Hát ilyen marhaságot vajon mi módon fundáltak ki? És egyáltalán, hogyan találtak ezek éppen énrám?

 – Hiszen te is olvastad: úgy látják, hogy közöd van valami régi nagy titokhoz.

 – Énnékem? Na ne kábíts már, Ferikém! Az mondjuk ténykérdés, hogy életem nagy részit erősen öntudatlan állapotban töltöttem, de abban azért kételkedem,  hogy én valami nagy dolognak lennék a tudója.

 – Na, abban mondjuk én is… De ezek biztos jobban tudják, tanult emberek lehetnek. Meg aztán arról a húszmillió forintról sem lenne illendő lemondani. Noch dazu még a tévében is szerepelhetnél! Tudod te azt, hogy utoljára mikor szerepelt bárki is a falunkból a tévében?

 – Hát nem ismered a Mózes Laja bácsi unokáját?

 – Az a tejfelszőke, tömzsi orrú gyerek az, aki a jobb lábára erősen sántít?

 – Éppen az!

 – Életemben nem láttam még…

 – Ne marháskodj már folyton, Bélám! Na, az szerepelt utoljára a tévében, mégpedig a rendőrségi műsorban. Igaz, az nem húszmilliót kapott, hanem három és fél évet. No de hát nem lehetünk egyformák…

 – Igazad van, végül is mi történhet? Elmegyek én erre a helyre, aztán majd meglátjuk, mi sül ki belőle!

 – Ez a beszéd, Bélám! Erre igyunk!

 – Nem kéretem magam!