Pásztor Pálma

AZ UTOLSÓ IGAZ LOVAG

Kossuth Kiadó

Tartalom

Sorsforduló

A Végzet ellen

Vakmerő kalandor

Ferkó

Ancsa háza

A menekülő

Szépséges Itália

A magister

Késő tavasz

Előjáték egy tragédiához

Elvégeztetett!

Telihold éjszakája

Egy régi bajtárs

Váratlan látogató

A titokzatos vendég

Viharfelhők

Ami a pengénél is élesebben vág

A mulatság

Országos dolog

A jövendő ígérete

A humi viadal

A legnagyobb csata

A legfényesebb ragyogás

Impresszum

Sorsforduló

Szürke, ködös homály borult a nádas-mocsaras vidékre. Ez az áttetsző, borongós fátyol afféle senki földje az alkonyat s az éjjel határán; olyasféle se éjszaka, se nappal, amikor mintha minden lelkes lény az éjjeli nyugovásra várna.

A nádak közt még lobogott az élet, bár a madárkórus – lévén augusztus havának utója – vándortársaik híján most egypár árnyalattal halkabban zengte búcsúját. Itt-ott megcsobbant a víz; talán a halak nyugtalankodtak, talán egy vidra indult útjára a part mentén.

A kies tájon két ifjú lovas haladt. Az ifjabbik simára borotvált, napbarnította arcát vállig omló szőke haj keretezte. Kéklő tekintetében sokszor vakmerő szenvedély lobogott, mely azonban gyakran szelíd ábrándosságnak adta át helyét. Ezt a megnyerő arcot már-már gyermekinek nevezhetnénk, ha nem volna egy jellegzetes vonása: időnként olyan kifejezés tűnt fel az ajkai körül, melyet sokféleképp lehetett ugyan értelmezni, de leginkább mégis a gúnyra emlékeztetett. Gúny a világ képmutatása iránt – de önmaga iránt is.

Olyan embernek látszott, akinek megvannak a maga kísértetei és tévedései, de még ezekkel együtt is jólelkű s szeretetreméltó.

Egyébként kissé talán alacsony, de karcsú, ruganyos termetű volt. Párduchajlékonysága remek lovasnak s vívónak mutatta. S aki ilyesmire gondolt, nem tévedett: a fiatalember valóban katona volt. Végigharcolta az 1350-53-as itáliai hadjáratot várura, Füredi keze alatt. Ez a nagyúr szinte második apja volt a korán árvaságra jutott ifjúnak. Lukács – mert ez volt a fiatalember neve – mellette vált apródból fegyverhordozóvá; végül ő, Füredi, ütötte lovaggá.

Másnap indult hadba a sereg Itáliába, de őt nem vitték magukkal.

Utánuk szökött. Bár ne tette volna!

Boldogsága az itáliai napok alatt gyorsan elhalványodott. Túl sok nyomorúságot látott, s ezt nem feledtethette el vele a dicsőség sem – és a vér és kegyetlenség és fájdalom közt maga a dicsőség is megkopott számára. Más ember talán megkeseredett volna; ő nem. Ahhoz túl sok természetes életkedv volt benne, s ez csupán kesernyés árnyalatot kapott, de nem tűnt el.

Most azonban borús fellegek árnyékolták vonásait, ahogy komoran tekintett a mellette haladó lovasra. Társát Erdődy Péternek hívták. A hadjáratban bajtársak voltak, s amikor Lukács a hadjárat s egyéves utazása után hazatért Itáliából, egypár napra szállást adott neki. Békésen teltek napjai az Erdődy-várban. Szívesen látták, s az első napok nyugalma jólesett az elmúlt vexált évek után.

Csakhogy aznap délután minden megváltozott.

A vár folyosóján sétált, amikor megütötték fülét a félig nyitott ajtón át kiszűrődő hangok. Egy titokzatos vendég beszélt a szobában az Erdődyekkel; a hangjáról megismerte: Füredi egyik familiárisa volt.

S ez az ember iszonyú vádakat szórt Füredi fejére. Pénzhamisítással vádolta urát, minden átkot a fejére szórt, s a két Erdődy segítségét kérte: adjanak számára menedéket. Azonban rideg s feddhetetlen tisztességet színlelő szavai mögött felsejlett a valódi szándék: ha Füredi feladása sikerrel jár, ő is méltó jutalmát várja majd.

Lukács akkor képtelen volt elrejteni felháborodását, s tiltakozva rontott be a szobába; heves szóáradattal védelmezve egykori ura ártatlanságát.

Ha a felindulás nem homályosította volna el érzékeit, nem kerülhette volna el figyelmét a két Erdődy összetekintése, s a két szempárban villanó baljós szikra: megzavart latrok bosszúsága, mely egy pillanatra eltorzította a vonásaikat.

Csak egy pillanat. A következő szemvillanásban már a gyakorlott udvaronc simaságával mosolyodott el az idősebb Erdődy, ahogy kezét a lovag vállára tette.

– A heveskedés semmire sem vezet, Lukács! Eredj most, s hagyj minket: hadd hallgassuk meg ennek az embernek minden szavát. Minden szónak döntő súlya lehet a végső igazság mérlegében.

– Adietur altera pars! Én jól ismerem Füredit, soha nem tenne ilyet, meghalna inkább, mintsem, hogy becstelen legyen! Itáliában alig volt olyan nagyúr, akinek bandériuma nem pusztította végig a legyőzött vidéket: Füredi a kevesek közt volt! Már éltében legenda viszi szerte hősi nevét! S nekem második atyám volt – tette hozzá elcsukló hangon; majd ismét indulatra lobbant, ahogy kitépte magát Erdődy kezéből. – Az üdvösségemre mernék esküdni, hogy tiszta lélek! Bárki, aki ellene szól: rágalmazó! Egyáltalán miért hallgatsz meg ilyen nyomorult szóbeszédet?! Ez a hazug örüljön, ha nem kap korbácsot; s kergesd ki a várból! És feledd el, amiket itt összehordott!

Ismét a sima udvaroncmosoly.

– Nem tehetem. Ismernem kell a vádakat, hogy… hogy majd megcáfolhassam őket. Kérlek, most eredj a szobádba. Majd ha elmondta, amit tud, hívatlak – lehalkított hangon tette hozzá. – És hidd el: jobban beszél ez itt, ha nem vagy itt s nincs kitől tartania. Ne félj: mindenről tudni fogsz, amiről kell. De most menj.

Azóta sem tudott magának számot adni: miért engedelmeskedett. Hitt talán Erdődynek? Nem: a lélektelen maszk-arc nem sok jót ígért. Megriadt talán? Ugyan: ennél nagyobb veszedelmeket is baj nélkül túlélt.

Talán… talán csak időre volt szüksége, hogy egyáltalán megérthesse a súlyos vádat.

Azonban elmúlt a délelőtt, dél ideje s a délután jó része is; de őt nem hívatták. S hiába indult az Erdődyk keresésére; sehol nem lelte őket, sem Füredi áruló familiárisát. A folyosók néptelenül kongtak, s a lovagnak önkéntelenül is Füredi szava jutott eszébe: a nagyúr mesélt az első itáliai hadjáratról, melyet a kitört járvány állított meg. Az egyik olasz várban honolt akkor ilyen sírcsend: még a környékét is elhagyták az emberek, otthagyva a kövek közt holt uraik testét. A fiatalember beleborzongott a kísérteties elbeszélésbe, s az elhagyott folyosókon ugyanazt az alaktalan félelmet érezte: talán ezt a várat is halálveszedelem fenyegeti, s mindenkit, aki belesodródik aljas cselszövényeibe, mely talán fertőzőbb még a pestisnél is.

Az alkony leszálltával mégis felkereste az ifjabb Erdődy. Akkorra már apjával titkon meghozták a döntést: hallgattassék el a lovag. Nem kell keresni a veszedelmet, Lukácsot sokan ismerték, kedvelték a seregben; ha lehet, csak fizessék le; de ha nem megy: a kard éle végül minden csomót megold.

Így a fiatal Erdődy lovaglásra hívta Lukácsot, mondván: majd az úton részletesen beszámol mindenről.

S most itt voltak: a szelíden halódó nyárutói tájban; a nyugovásra készülő táj ölelésében. Csak az ő lelkében nem honolt nyugalom, ahogy komor tekintetét társára vetette. Annak merev arcáról azonban semmit nem olvashatott le.

– Azt ígérte apád, elmondja, pontosan mit vallott az a szolga! – tört fel Lukács ajkain a mindeddig visszafojtott indulat. – Ennek ellenére órákon át nem találtalak egyikőtöket sem, és te sem mondasz semmit, pedig már vagy fertályórája itt lovagolunk a semmi közepén!

Kesernyés fintor az udvaronc-arcon.

– Nos, a vád igazán valódinak tűnik. Miért is hazudott volna az a familiáris, nemdebár? És így…

– Füredi ártatlan! – lobbant fel a lovag tekintete – Nem hihetitek el, amit az a nyomorult összehordott!

– Elhisszük – mosolygott Erdődy hidegen. Lukács úgy vélte: a pénzért gyilkoló brávók arca lehet ilyen jeges. – Ha merő képtelenség volna, akkor is elhinnénk.

– Aljas rágalom! – már nem is akarta fékezni indulatát, ujjai önkéntelenül is megrándultak, hogy markolatig merítse tőrét Erdődy szívébe.

– Csendesen! Mondd, mit számít az igazság? Amíg korunk tart, az erősebb akarata igazzá teheti az éjfekete hazugságot is, és nincs a mennynek az a szentje, fényességes istene, aki bebizonyíthatja a megvert ember igazát. A becsületesek régi vigaszát idézed?  Isten látja fenn az égben, amit teszünk, és egyszer majd napvilágra kerül az igazság – durván felnevetett. – Ugyan! Lehet, hogy napvilágra kerül, de csak holtunk után; és akkor már kit érdekel? Mikor már szétrothad a testem, mert nincs másvilág, csak a „por és hamu”, kit érdekel akkor, hogy egypár egérrágta irattal több lesz a kancelláriában? Kinek igazsága… akinek akarjuk, Lukács! Mindenkinek van igazsága. Az erősebbé igazság marad, a gyengébbé hazugság lesz. Bárminek be lehet bizonyítani az ellenkezőjét.

– Erőszakkal vagy pénzzel! Így gondoltad?! Hagyd ezt a szofista ostobaságot! Isten igazsága egy és örök!

– Kár heveskedni. Egyébként szerintem valóban bűnös. A familiáris őszintének tűnt. Hamisító: fel kell adni, a törvény elítéli; elföldelik, javai a királyra szállnak. Mi megtettük kötelességünket! Elvégre kötelességünk napvilágra hozni a rejtett országellenes bűnöket. Árulók volnánk, ha nem tennénk. S talán némely java a feladóra is száll. Miért ne fogadhatnám el? Ha úgy esne…

Lukács ajkára fagyott a szó. Ősi erővel lobbant fel vérében az ösztön: megölni! Ha halott, már nem árthat. „És amit mondott?!” – jajdult fel benne a lélek – „Ha Füredi bűnös volna? Nem! Az nem lehet. Akárhogy is: nem ítélhetik el!”

És Erdődyt sem ölheti meg, ébredt rá. Akkor sosem tudna meg erről a nyomorult vádról többet. Nyugalmat erőltetett magára; egészen belefehéredett, ahogy lassan sziszegte a fogai között.

– Tovább… mondd tovább.

Erdődy késpengeajkán gúnyos mosoly villant: azt hitte, győzött. Elfojtott egy megkönnyebbült sóhajt. Nem szívesen vívott volna a kitűnő fegyverforgató hírében álló lovaggal.

– Egyszerű dolog. Apám feladja Füredit, s aztán már elvégeztetett. Ha kapunk részt a birtokából, neked is jut majd egy s más. Tudom, hogy kedveled Füredit; hálás vagy neki s más efféle. Nem kérem, hogy te add fel őt. Csak hallgatnod kell: csak ennyi. És mi busásan megfizetjük a hallgatásodat.

– Soha!

A kiáltás szinte kirobbant belőle. Végig sem gondolta hevessége következményét, világéletében heves és őszinte volt, a színlelés mindig nehezére esett.

Erdődy megmerevedett; összeszűkült szemekkel, sötét tekintettel meredt a lovagra.

– Mit mondtál?

Mint a kígyó sziszegése.

És a metsző szavakat a kireppenő penge jeges szisszenése követte.

Lukácsot csak Itáliában kifinomodott katonaösztöne mentette meg. Ahogy félrehajolt, a kard éle mellette suhant el. Még abban a szemvillanásban ő is kirántotta a fegyverét.

Kitűnő vívó volt. Még Itália előtt a Füredi-vár ifjai között a legügyesebb vívó, s Itáliában is híressé vált a seregben. Az indulat azonban most görcsbe rántotta izmait. Egy dermesztő pillanatig attól rettegett: elejti kardját.

Érezte: ügyetlenebb, mint máskor, s bosszantotta gyengesége. Égető fájdalom hasított a vállába. Elfojtott egy kiáltást… tudta mozgatni a karját; nem lehet mégsem súlyos.

Iszonyú csattanás, melyet mintha visszhangoznának az erdő fái, ahogy a két kard egybecsapódott.

Az egyik penge dobbanva hullott a földre.

Erdődyé.

A fiatalember védekezőn kapta maga elé kezét. Ajkán elhalt a könyörgés; a lovag kardja markolatig mélyedt a mellkasába.

Lukács sápadtan ugrott le a nyeregből. Hirtelen remegés fogta el. A lábai nem tartották meg, és lerogyott a fűbe.

Füredi; második atyja, Itália hőse… mint pénzhamisító?! Az nem lehet. Lehetetlen!

Sötét az éjjel.

Felszakadó emlékek. Füredi atyai szeretete, gondoskodása, taníttatta is a neves külországi professorral. „Teremtő Ég, mennyire szerettem azokat a leckéket!” És Füredi, ahogy vívni tanította. Ahogy nevelte, miután apja a halálos ágyán rábízta őt; hiszen Füredi régi jó barátja volt apjának.

Emlékek. Az a régi, fényes este, amikor Füredi lovaggá ütötte őt. S ahogy a másnapi indulásra készült; Itália felé, 1350-ben. Ma is úgy emlékszik a szavaira, mintha tegnap történt volna.

– Ne állj katonának ilyen fiatalon, Lukács! Fiatal vagy, lelkes vagy, tisztaszívű vagy. Nem értheted, miért óvlak. Sosem feledheted, ha most velem tartasz! Rabszolgasors a katonasors: díszes köntösbe, szép szavakba burkolt rabszolgaság!

– Talán nem tudnám elviselni a fáradalmakat?!

Ma is emlékszik még saját szavainak gúnyos csengésére. És Füredi fájdalmas, de valamiképp mégis megbékélt mosolyát sem feledheti soha: a mártírok arca lehet hasonló.

– Természetesen elviselnéd. Egészséges ifjúember vagy, eltűrnéd a testi kínt. Bátor vagy, elfojtanád a csaták előtt önkéntelenül fellobbanó rettegést is. Nem erről beszélek. Lelki rabszolgasors a katonaélet, fiam! Akkor leszel jó katona, ha feladod szabad akaratodat, meggyőződésedet és teszed, amit parancsolnak! Ha nem értesz egyet vele, ha értelmetlennek, ha kegyetlennek látod is, mindegy: tenned kell!

– Mégis hírneves, megbecsült vitéz jó uram is! Miért nem marad itthon, ha valóban így érez? Mert el fog menni Itáliába, és tudom, még ragyogóbb névvel fog visszatérni!

– Igen; megyek. Katona vagyok, felesküdtem a királyra. Esküt tettem: szolgálni fogom, életemmel és véremmel, Isten engem úgy segéljen. És elismerem: kellemes a nevem ragyogása is. De a katona sorsa akkor is kegyetlen! Volt úgy, hogy csak nehezen tudtam másnap tükörbe nézni! Vigasztaltam magam: király akarata, az ő fejére száll a vér, ha szállania kell valakire. Nem tettem jól, de hát mind bűnös, aki él… És persze a ragyogás, megbecsülés és rang sok kételyt lecsillapít. De akkor is gyakran keserű sors ez. Itália? Értelmetlen vállalkozás! Nézz rá a mappákra fiam: hol van Nápoly és hol vagyunk mi? Ha meg is vívjuk ismét Nápolyt, hogyan tarthatnánk meg?  Endre királyfi? Kedves fiú volt, ismertem az udvarból, kedveltem is. De egyetlen emberért annyian haljanak meg? És nem tarthatjuk meg úgysem a várost. Lehetetlen.

De parancs; és mennem kell. Bár nagyúr vagyok, de nem vagyok országnagy. Hogy kérhessem a felkent királyt: ne tegye! És valóban, szép a dicsőség, és eddig megsegített az Ég. Amit tettem, azzal eddig el tudtam számolni, ha néha nehezen is Isten előtt. Nemcsak pap oldozott fel, lelkemben én is megadtam magamnak a feloldozást.

Azonban nem mindenki ilyen szerencsés! Rossz pillanataimban rettegek, hogy egyszer olyan parancsot kapok, amelyet képtelen leszek megtenni. Akkor csak két választása van a katonának: vagy mégis megteszi, és egy életen át vádolhatja magát érte – vagy nem teszi meg, de akkor a legjobb, amit tehet, ha a kardjába dől, s nem várja be a halálos ítéletet! Engem megkímélt ettől eddig a Sors… még. De egy régi jó barátommal megtörtént. Nem vitte rá a lélek, hogy megtegye, amit parancsoltak neki. Ott voltam, kényszerűségből, a kivégzésén!

Hallgass rám, Lukács! Túl tiszta ember vagy te a katonaélethez! Rád is könnyen az a sors várhat. Nemes a lelked és lobbanékony vagy és gyűlölöd az igazságtalanságot. Nem biztos, hogy meg tudlak védeni!

Ma is emlékszik rá, ahogy az ablakpárkányon ült, harangozott a lábaival, s látványosan úgy tett, mintha nem érdekelné, amit Füredi mond.

– Nagyuram talán úgy gondolja, hogy becsületes ember nem lehet katona?

– Lehet. De valószínűleg belenyomorodik a lelke. Aki hírneves hadvezér, annak… annak más… értékrendje van. Lehet hős. Lehet bátor, lehet nagyszerű stratéga; sok minden lehet; de a szó eredeti értelmében becsületes ember nem. Akinek kezében hatalom van, az előbb-utóbb, többé vagy kevésbé, de bemocskolja a kezét. A közkatona pedig többnyire megnyomorodik belé. Én… már az én kezem sem egészen tiszta. Hallgass rám, kérlek, édes fiam. Ne pusztítsd el a jövődet.

Különös volt, ahogy a dicsőséges hadvezér Füredi a háború ellen beszélt. Lukács egy pillanatra megingott; Füredi indulata, őszinte aggodalma akkor kételyeket lobbantott benne.

Érezte: a gyermektelen nagyúr fiaként szereti, és meg akarja védeni.

Csak egy pillanatig tartott; gyorsan elűzte nyugtalanító gondolatait. Füredi mégis nélküle indult el Itáliába.

Ő azonban utána szökött.

Amikor azon a ragyogó reggelen leugrott lováról az utolért bandérium gyűrűjében, Füredi előtt… sosem feledheti a nagyúr fájdalmas tekintetét.

Füredi az égre emelte tekintetét, a kelő Nap bearanyozta arcát.

– Fiat voluntas tua. Én megpróbáltam. Megpróbáltam visszatartani, Te láttad, Uram. Nem sikerült.

Keserű mosollyal tette hozzá:

– Mosom kezeimet? Pilátus is így mondta.

Mintha évezredekkel ezelőtt történt volna. Egymásba hulló képek, szavak, Füredi lemondó intése, szomorú mosolya: „Gyere hát, fiam. Ha már itt vagy, segítsen az Isten. És bocsásson meg nekem az Úr, hogy nem voltam elég erős otthon tartani téged.”

Saját lelkesedése, diadal, fény Itáliában: a kezdetekben. Azután beteljesedett rajta Füredi minden dermesztő jóslata.

Hiszen megpróbálta! Megpróbált tiszta maradni a háború mocskában, s a legtöbb bajtársánál valóban tisztább maradt. Minden hitével ragaszkodva lovagi eszményeihez. Mégis: már ő is értelmetlennek látta a nápolyi harcokat, s tanúja volt társai sok kegyetlenségének. Egyes embereket megmentett ugyan dúló bajtársaitól, de a háború természetét nem változtathatta meg. És látnia kellett: háborúban minden megengedett.

Lassanként elvesztette hitét a megcsúfolt, soha be nem tartott lovagi eszmékben, melyekről úgy hitte: már csak ő hű hozzájuk egyedül; a királyban, a hódító hadjárat dicsőségében. Emlékképek. „Ha leszúrtam volna bajtársamat, amikor védtelen, fegyvertelen falunépével kegyetlenkedett, ma gyilkos a nevem. Mivel azokat öltem, akik szemben álltak velem a csatában, bár nekem sosem vétettek, hős vagyok. Persze, ez katonasors; csak a szerencsén múlt, melyikőnk marad életben. Sors bona.”

Minden földi s égi igazságot a visszájára fordítva látott, s kétségbeesésében már-már úgy érezte: mindennek az ellenkezője igaz ott, ahol fegyverek beszélnek.

Emlékek. Kedves Lena, szegény kis markotányoslány. Ölelő karjainak, rózsaajkának forrósága: vele is mi lehet most? Merre sodorta a szél?

És Füredi, aki soha nem vetette szemére: előre megmondta. Szomorú, tehetetlen, vigasztalónak szánt mosollyal hallgatta végig megválaszolhatatlan kérdéseit, fellobbanó, mégis meddő igazságvágyát. A nagyúr nem segíthetett rajta. Önmagától nem védhette meg.