Demszky Gábor

Elveszett szabadság

Láthatatlan történeteim

Noran Libro Kiadó

Tartalom

ŐSÖK ÉS HARCOK

ŐSÖK

Lázadásaim

Az anyai ág: Svájctól Budáig

Az apai ág: a Szepességből Pestre Kirgizisztánon át

A családi fészek

Szabadúszom

VATTACUKOR-ORSZÁG

Vattacukor-ország

A szolidaritás

„Megvertük a Demszkyt”

Így éltünk mi

A TENGELYÉV

A tengelyév

Konvoj Kolozsvárra

A visegrádi hármak plusz egy

BUDAPESTI MARATON

A KREATÍV KÁOSZ – 1990–1994

Szenvedély, felelősség, szemmérték

A kútmérgezés

A vég nélküli borzalom

Én, „a tettek embere”

Vécékefe és láncosbomba – In memoriam Barna Sándor

A Városháza – az elvarázsolt kastély

Az örökség. Idézetgyűjtemény – 1990

Schneller, Székely, Marschall

Tiszavirág-Magisztrátus

Az intelligens város

Reformálunk

Ősbűnünk: a város szétdarabolása

Szívás és pörgés

Legalul

Túlaltatás, ájulás: a mi egészségügyünk

Szabadon szolgál a szellem

Dokumentum: dráma

Bűn-tények

Haváriák

1992 – az expó falova

A szabadság terei és a múlt szellemei

Vera, a gyerekek és a lovak

A BUDAPEST MODELL – 1994–1998

Beleesünk a koalícióba

Nem sodort el az ár

Schiffer, Vajda, Atkári és az üres kincstár

Privatizáljuk a közműveket

A város visszavétele

Kidobtuk a Tocsikot

A trafó, avagy mire való a menedékház?

Ezer nap, tizenegyezer halott

A BUDAPESTI CSATA – 1998–2002

Végünk kezdete

Az „őszi ünnep”

Én és az SZDSZ

Csurka István „lebuktat”

Egyedül nem ment – rövid elnökségem története

Budapest ostroma

A 4-es metró

Tűz, víz, TNT

Atkári kalapja és az utcazenekar

A Sziget hangja és melege

Szabadok és Szabadkák

Anikó

A BUDAPESTI EURÓPA – 2002–2006

Választások, D-209, hídblokád – izgalmi állapot

Csörtém a vívóbajnokkal

Szakítok Atkárival

Ikvai, a szerény profi

Az új kormánnyal is összeütközünk

Mitnyan illeme – „Demszky mocska”

Uniós főváros leszünk

Magdolna Révbe ér

A gyűlölködés városa

A titkosszolgálatok markában maradtunk

Abu Ghraib

A BUDAPESTI BORÚ – 2006–2010

Depressziós győzelem

A valóság visszavág

Ég a város

Hite-Hagyó koalíció

Megsemmisülésünk története

A BKV-saga

Utánam a vádözön

Mi lett volna, ha Pest lett volna…

Frontvonalban – az iskola

A pesti lég

Tojászáporban

Elszámolok: eredmények, hibák, tévedések

Berlini derű

ARCKÉPCSARNOK

Kormányfők

Kollégák

Koronás és koronátlan fők

Az Aranykönyv lakói

Művészek

UTÓIRAT

Impresszum

ŐSÖK ÉS HARCOK

ŐSÖK

Lázadásaim

Hogy kezdjek hozzá? Tanítóim hamar felfedezték, hogy a Robinson Crusoe és az Ezeregyéjszaka történeteit osztálytársaim számára élvezhető módon tudom előadni. Ezért Lábán Irma néni már az első általánosban kiállított az osztály elé, hogy beszéljek. Akkor sem tudtam, hogy kezdjek hozzá. ám hamar rájöttem, hogy csak akkor van esélyem arra, hogy odafigyeljenek rám, ha érdekes epizóddal indítok. Ezért nem törődtem az eredeti mese időrendjével. Tell vilmos történetét az almával kezdtem, Odüsszeusz vándorlásait pedig azzal, hogy valamennyien lent rekednek egy barlangban, és a szörny sorban felfalja a társait, ám a ravasz Odüsszeusz a bárányok alá rejtve kimenekíti a túlélőket.

Talán legjobb lesz, ha most is az almával kezdem. ott, ahol felnőtt magán- és közéletem – lázadásaim sora – megkezdődött.

Lázadtam, ami ellen csak lehetett, és csak az alkalmat kerestem, hogy elköltözhessek otthonról. Tizenhét évesen beleszerettem egy nálam sokkal idősebb asszonyba, és csapot-papot otthagyva hozzáköltöztem, bár még nem fejeztem be a gimnáziumot. Szüleim mindent megtettek volna azért, hogy visszaköltözzek, de én szerelmes voltam, és lázadtam. Imádtam ezt az új élethelyzetet, amelyben felnőttnek és függetlennek érezhettem magam.

Ili mindenben támogatott. Empatikus volt, és roppant érzékeny a szegénység megnyilvánulásaira. A maradékevőknek ételt vett az önkiszolgáló étteremben, és odavitte nekik, kicserélte a tányérjukat. Ez a Móricz Zsigmond körtéren történt, a márványistállónak gúnyolt önkiszolgáló étteremben. Amúgy olyan jelentős volt a korkülönbség, hogy a barátaink szerint mi a biológia törvényeit akartuk legyőzni. Volt ebben valami, valóban a lehetetlent akartuk megvalósítani, a kortalan szerelmet, mely nem ismeri a biológiai korlátokat. Ili nap mint nap bátorított, hogy járjam a saját utamat, legyek filozófus vagy szociológus, nem szabad beállnom a sorba. A rendszer hazug, igazságtalan és a velejéig rohadt. Engem az abban az időben Ilivel együtt megismert szentendrei festők, Öcsikéék, azok, akik később a Bizottság együttest megcsinálták, a nonkonformista avantgárd felé fordítottak.

Ili kitűnően tudott angolul, ő fordította Vajda Mihály A mítosz és a ráció határán című könyvét angolra. Akkor barátkoztam össze Vajda Misuval.

Minden, ami életem ezen időszakában történt, alapvetően rendszeridegen volt. A kultúrám, az érdeklődési köröm, a könyveim és a legkedveltebb filmjeim, Godard, Pasolini és Antonioni. Már akkor is látszott, hogy engem minden kifelé sodor a perifériára, ahonnan nincs visszatérés.

Alma lányom 1973-ban született. Akkor 21 éves voltam. Nem voltam hűséges, minek titkoljam, ezt mindenki tudta rólam, de Ili nagyon nehezen viselte. Amikor elváltunk, éveken át nem láthattam Almát. Ők nemsokára Svájcba, Ili Bázelban élő édesanyjának közelébe költöztek, és akkortól már a vasfüggöny is elválasztott a lányomtól. Nagyon megviselt ez az erőszakos távoltartás, amelyre nem találtam elfogadható okot vagy magyarázatot a szerelmi indulaton és bosszún kívül. Így Alma apa nélkül nőtt fel.

1970-ben a jogi karra jelentkeztem, mert oda magyarból és történelemből felvételizhettem, de nem akartam jogi pályán maradni, és már az első évfolyam végén kérvényeztem, hogy a bölcsészkar vendéghallgatójaként a filozófia szakra is járhassak. Tanáraim, Karádi Éva és Földesi Tamás segítettek abban, hogy az egyetem vezetése ezt engedélyezze.

Nagyon élveztem ezt az időszakot. A jogi karon nagyon sokan jártunk hasonló cipőben. Báron György, Tóth László, Mihancsik Zsófia, Kőbányai János és Sándor Tibor velem együtt igyekeztek megfelelni a jogi kar kemény vizsgakövetelményeinek, miközben pontosan tudták, hogy soha nem lesznek jogászok, és nem azért, mert utálták volna a jogi stúdiumokat. Én például szerettem a polgári jogot, és élvezetet leltem a jogtörténet tanulmányozásában is. Mi azért lógtunk ki a sorból, mert legszívesebben filozófiával és szociológiával foglalkoztunk. Kitűnő oktatóink közül kiemelkedően sok segítséget nyújtott Karádi Éva mellett Fehér Márta, akik köré egy egész filozófiai diákkör szerveződött. Az egyetemen gyorsan kialakult ez a csoport, melynek tagjai később újságírók, történészek lettek, vagy színházi rendezők, mint pl. Szikora János.

Engem 1971-ben fölvettek a filozófia tanszékre demonstrátornak. Ez azt jelentette, hogy másodéven Földesi Tamás logika-előadásai alatt a táblánál állva segítettem. Közben a filozófiai diákkör titkára is voltam. A diákkör legfontosabb tevékenysége a kéziratok körbeadása volt. Ezeket a szövegeket nem cenzúrázta, nem ellenőrizte senki. Azt is mondhatjuk, hogy saját kezűleg gépelt és az egyetemen terjesztett ős-szamizdatok voltak ezek, áttételes vagy direkt politikai tartalommal. Utólag látom: szinte kizárólag az újbaloldal filozófusainak az írásait tanulmányoztuk, és azokat a klasszikusokat, akikhez a frankfurti iskola és a budapesti iskola képviselői visszanyúltak. Természetesen a korai Marx elidegenedés-elméletével kezdtük, elmélyültünk a Gazdasági-filozófiai kéziratok értelmezésében, és dolgozatokat írtunk arról, hogy a szocializmusban is van elidegenedés. Egyik dolgozatomban ezt idéztem a Gazdasági-filozófiai kéziratokból: „A magántulajdon oly ostobákká és egyoldalúakká tett bennünket, hogy egy tárgy csak akkor a miénk, ha bírjuk, ha tehát tőkeként egzisztál számunkra, illetve ha birtokoljuk, megesszük, testünkön viseljük, lakjuk, egyszóval használjuk… Az összes fizikai és szellemi érzékek helyébe ennél fogva az összes ilyen érzékek egyszerű elidegenülése, a bírás érzéke lépett.” Ezután hosszan értekeztem a bírás fogalmával összefüggésbe hozott elidegenült érzékekről. Ekkoriban fordítottam le angolból Heller Ágnesnek a Telos című folyóiratban megjelent írásait, és így kézről kézre járt az ő elemzése is Marx szükségletelméletéről. Tóth Laci barátom a bürokratizmus-elméleteket ismertette és Max Weber írásait értelmezte. Ezek a több példányban legépelt dolgozatok és fordítások sokak figyelmét felhívták a diákkörre. Szövegeinkben kemény rendszerkritika fogalmazódott meg, a filozófiai szövegeket azonnal politikai síkra vetítettük. Fogalmunk sem volt persze arról, hogy az ötvenes évek első felében volt már egy elidegenedésvita Magyarországon, amelyet szankciók követtek.

Újbalosok voltunk, az ortodox, hagyományos marxizmust tagadtuk. Alapjaiban utasítottuk el a fennálló rendszert, amely nem elég közösség-elvű, nem elég szociális, nem oldja meg a szegénység problémáit, nem nyújt az emberek számára élhető alternatívát, azonfelül elidegenedett, bürokratikus stb. stb. Az újbaloldali gondolkodásban megjelenő messianizmus erősen hatott ránk, de nem volt kikristályosodott ideológiánk. És tegyük hozzá mindehhez a nemzetközi környezetet, a kommunákat, az életforma forradalmát célzó ’68-as nyugati mozgalmakat.

Maoisták soha nem voltunk. Erről a tévhitről szépen ír Dalos György a Múlt és Jövő 2010 decemberi számában:

„A nem sok ténnyel dolgozó, ám fantáziadús publicisztika a Tanácsköztársaságra emlékező megmozdulást »maoista« mesterkedésként jellemzi. Íme egy hang az Index-fórumból: Demszky, Dalos, Haraszti és a többiek szektás ellen tüntetését sem nézték jó szemmel a szüleik március 21-én, mikor vörös zászlók alatt kívántak demonstrációt rendezni a »nacionalista csőcselék« 15-i tüntetése ellen. A káderszülők bölcsebbek voltak, mint fiaik, akik dühösek voltak az apák »túlzott liberalizmusa«, »kispolgárisága« miatt. Bármily hízelgő is rám nézve a besorolás, be kell vallanom: egyik eseményhez sem volt közöm. Éppen csak túljutottam a rendőri felügyeleten, az internáláson, valamint a Haraszti Miki által inspirált huszonöt napos éhségsztrájkon, és leginkább nyugalomra, biztonságra vágytam, lelkire és anyagira.

A legenda más vonatkozásban sem stimmel – egyrészt az említettek közül egyedül én voltam a hatvanas években maoista, másrészt pedig egyikünk sem volt kádergyerek, noha ezt sem kellene szégyellnünk. Igaz viszont, hogy az »internacionalista« tüntetés a »nacionalista« ellenpárja akart lenni, bár nem ellenséges, hanem inkább rivalizáló jelleggel. A rendszer önmagát tekintette mind a negyvennyolcas, mind pedig a tizenkilences hagyomány örökösének, s a kétféle tiltakozás, mindkettő a hatvanas évek nyugati diákmozgalmainak halvány visszfényeként erre a körülményre próbált reagálni. Egységes világszemléletről egyik oldalon sem volt szó: Che Guevara neve a »népi« fiatalok között is jól csengett – Csoóri Sándor szép siratót írt róla (»Szerethettek volna a nők / szerethetett volna a tenger…«). Ugyanakkor a gerillavezér »urbánus« hívei is elítélték Csehszlovákia megszállását, vagyis a nemzeti szuverenitást értéknek tekintették. Szó se volt még ekkoriban kiérlelt világnézetekről, csak olyanféle ösztönös, tekintélyellenes lázongásról, amilyet Gazdag Gyula vitt filmvászonra az alig tűrt Sípoló macskakőben (1971). És persze mindkét oldalon akadtak vagányok, akik a »hétköznapi forradalmiság« hivatalos, fűrészporízű doktrínájával szemben vállalták és el is vitték a balhét.”

Kedvelt olvasmányunk Márkus György Marxizmus és antropológia című, pár évvel korábban megjelent műve volt, amelynek minden sorát nagy becsben tartottuk. Utópista újbaloldaliként mereven elzárkóztunk attól, hogy bármiféle módon betagozódjunk. A KISZ-ből hamarosan kizártak bennünket, a pártba való belépés gondolata pedig fel sem merült bennünk. Tudtuk, hogy az olvasóköri vagy diákkori besorolást kinőttük, mert buzgón terjesztettük az írásainkat, és kihasználtunk minden egyetemi vitafórumot, szemináriumot arra, hogy rendszerkritikai álláspontunkat előadjuk. A proletárdiktatúrában a diktatúra elveszi a proletártól azt, amit megtermel, és így a munkás nem rendelkezhet vele. A diktatúrában igenis létezik elidegenedés – hirdettük. Akkor még nem a szabadság hiányáról beszéltünk. Roppant körülményesen fejeztük ki magunkat, de a szövegeink nagyon érzékenyen érintették a pártállam kari képviselőit. Marxista tanárainknak nagyon fájt, hogy épp Marxot idézve támadjuk a rendszert, de amíg ez nem kapott sokkal szélesebb nyilvánosságot, addig elviselték.

Vajda Mihály, Márkus György és Heller Ágnes írásaiban a mi számunkra Marx utópikus dimenziója bontakozott ki. Ebben a marxista kommunizmusvízióban megszűnt az ellentét az individuum és az emberi nem között, megszűnt az elidegenedés. Heller Ágnes nevezi messianisztikusnak az utópikus újbaloldal ideológiáját. Ebből a vízióból az következett, hogy nekünk is másképp kell élnünk. Családforma és kommunizmus volt a címe annak a Kortárs 1970. októberi számában megjelent, Heller és Vajda által jegyzett írásnak, amely a korai utópikus Marxból vezeti le az életforma forradalmát. Az életforma forradalmának az ideológiája nemcsak a párizsi ’68 diákmozgalmát hatotta mélységesen át, de ott munkált azokban a kommunakísérletekben is, amelyek Magyarországon is megjelentek. A kommunák „itt és most” akarták megszüntetni a régi életformát, hogy beleugorjanak egy ki nem próbált újba. Hellerék ebben a cikkükben nemcsak ideológiát kínáltak, hanem egy egészen másmilyen és sokkal szabadabb kisközösségi életgyakorlatot propagáltak. Az életformák szabad választásának ideájával óhatatlanul a szabadság fogalma felé tolták el a gondolkodásunkat. A szabadság utáni vágy áttételes formában fogalmazódott meg, a közösségi lét, az állammentes társadalmi élet, a beavatkozás nélküli szabad individuum glorifikálásának formájában.

Hamarosan kiderült, hol vannak ennek az utópikus szabad gondolkodásnak a nagyon is valóságos határai. S amikor kiderült, nyilvánvalóvá vált számomra is, hogy nem szabad filozófiai absztrakciók alapján, végiggondolatlanul politikai akciózásba fogni. Ezeknek a hibáknak és bakugrásoknak a felismerésében segített Vajda Mihály. Akkoriban a legtöbb írását kéziratban olvastam, és ő is olvasta diákköri tanulmányaimat. Többször jártam nála a Filozófiai Intézetben. Szellemi mesterem volt, segített abban, hogy mit olvassak el, mit kell feltétlenül megtanulnom. Az elidegenedésről írt diákköri dolgozatomat Vajda Misu is véleményezte és javította. Ezt az írást később a filozófia tanszék az Országos Tudományos Diákkörök Konferenciájára is továbbküldte, amit abban az évben Gödöllőn rendeztek meg. 1971-et írtunk. Közeledtünk az 1972-es reformellenes fordulathoz. A fordulat után Kádárék nekiestek azoknak a gondolkodóknak, többek között Heller Ágnesnek és Vajda Mihálynak, akiktől mi a legtöbbet tanultunk. Ekkorra már minket is kizártak a jogi karról.

Gödöllőn 1972. március 15-én sok százan voltak. Ott gyűltek össze a magyarországi tudományegyetemek filozófiával, szociológiával foglalkozó hallgatói, és a diákköri napokon különböző szekciókban és a plenáris ülésen is a bennünket leginkább foglalkoztató kérdések voltak napirenden. Az egyik nagy vihart kavart beszámoló Sándor Tibor barátomnak az előadása volt, aki a ’68-as párizsi és berlini diákmegmozdulásokról beszélt. A másik előadást Tóth László tartotta a bürokráciaelméletekről újbalos megközelítésben, én pedig a korai Marx írásait elemeztem, elsősorban a Gazdasági-filozófiai kéziratokat. Marx azt írja, hogy olyan társadalomra van szükség, amelynek a középpontjában a szabad, tudatos tevékenységet végző egyén áll, aki – a szellemes metafora szerint – reggel vadász, délben halász, este pedig kritikai kritikus. Marx korai írásaiból számunkra akkor nagyon vonzó utópikus társadalomkép rajzolódott ki.

Gödöllőn több szekcióban is a pesti joghallgatók vitték a szót. Ott vettük hírét a március 15-i megmozdulásoknak, és ettől kezdve az események felpörögtek. A magunk módján mi is ki akartuk fejezni a véleményünket a rendszerről. Később már azt hallottuk, hogy a munkásőrök fiatalokat vertek az Astoria aluljáróban, őrizetbe vettek tüntetőket, és még egy beszéd is elhangzott. A diákkört a március 15-i megmozdulás módfelett foglalkoztatta, éjjel-nappal erről beszéltünk. Érzékeltük, hogy helyzet van. Cselekedni akartunk, ám teljesen félreértettük a Pesten folyó demonstráció céljait, és a hivatalos propagandának bedőlve elhittük, hogy a tüntetés nacionalista megmozdulás volt. Ezzel a tüntetéssel szemben az eredeti, Gödöllőn megfogalmazott szándékaink szerint március 21-re egy rendszerkritikus, a rendszert megkérdőjelező, ám baloldali tüntetést szerveztünk. Az, hogy március 21-ét választottuk, szinte véletlen. Nem jelentett számunkra a Tanácsköztársaság igazából semmit. Az aznap tartott állami megemlékezésen végképp nem akartunk részt venni. Abban állapodtunk meg, hogy Tóth Laci és azok, akik korábban a Studium Generálén tanítottak, elhívják a tanítványaikat, a középiskolásokat, akikkel valahol a Tanácsköztársasági emlékmű környékén találkozunk. Ez lett volna életünk első demonstrációja. Nem volt kidolgozott forgatókönyvünk, csak roppant zavaros ötleteink.

Gödöllőn kitűnően éreztük magunkat, Úgy éreztük, közösség formálódott, de valójában fogalmunk sem volt arról, mi történt Pesten. Ma már tudjuk, hogy Szalay Miklósnak hívták azt a TTK-s hallgatót, aki azon a március 15-én beszélt, és most már azt is tudjuk, mit mondott. (Lásd Pünkösti Árpád: Foglalkozása: március 15., Népszabadság, 2005. március 17.) Akkor nem tudtuk. És a legsúlyosabb az volt, hogy ez nem is zavart bennünket. Beleképzeltünk ebbe megmozdulásba valamit, ami nem volt benne. Ugyanakkor naiv módon meg akartuk azt ismételni, de másfajta tartalommal, újbalos tüntetésként. Ha ma meg akarjuk érteni az akkori indítékokat, akkor a ’68-as párizsi diákmegmozdulásokig kell visszamenni. Csak azok alapján lehet elképzelni, hogy mit terveztünk, mit is akartunk lemásolni. Persze ebben sem értettünk teljesen egyet, de erről majd később. A drámai konfliktus akkor kezdődött – Gödöllő után azonnal –, amikor az egyik társunk bejelentette a rendőrségen, hogy demonstrációra készülünk, és a kar dékánja, Sárándi Imre, és több tanára, így például Kozma Tamás polgazd. professzor határozottan le akartak beszélni bennünket bármilyen demonstrációról. Érdekes beszélgetés kezdődött a dékán irodája előtt, a jogi karon, az Egyetem téren.

Az utolsó estén lefolytatott hosszú vitán mindenki számára kiderült, hogy roppant zavaros vállalkozásba fogtunk. Március 20-án este a Raoul Wallenberg utcában Báron Gyuri szüleinek a lakásán volt ez a mindent eldöntő összejövetel. Legalább huszonöten voltunk, és számos érv hangzott el a másnapi tüntetés mellett és ellen. Az érvek egyik csoportja arról szólt, hogy protestálnunk kell, mert március 15-én nacionalista tüntetés volt. A másik megközelítés az volt, hogy egy sor fiatalt lecsuktak 15-én – csak nem megyünk ki ellenük tüntetni?! És egyébként sem tudjuk, hogy mit akarunk. Többeket sikerült meggyőzni arról, hogy ne legyen 21-én semmi, mert szolidaritást kell vállalnunk azokkal, akiket elvittek. Nagy volt a káosz és a zavarodottság, ám végül ez az álláspont győzött. Tehát ki ezért, ki azért gondolta meg magát, de mindenesetre többen voltunk azok, akik a tüntetés ellen szavaztunk. Abban a megfélemlített közegben, amelyben éltünk, nagyon heterogénak voltak a szándékok, és nem is volt rá mód, hogy tisztázzuk a politikai álláspontunkat. Ám hiába szavaztuk le ezt a meggondolatlan megmozdulást – már késő volt.