Kathleen MacMahon

ÍGY ÉR VÉGET

Kossuth Kiadó

’Thunder Road’ by Bruce Springsteen.
Copyright © 1975 Bruce Springsteen, renewed © 2003 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’Badlands’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1978 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission. International copyright secured.

All rights reserved.

’The Rising’ by Bruce Springsteen. Copyright © 2002 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’Brilliant Disguise’ by Bruce Springsteen.
Copyright © 1987 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’Atlantic City’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1982 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved. Excerpt from ’A Drover’ by Padraic Colum reprinted with permission from the estate of Mary Eleanor O’Sullivan.
All rights reserved.

’(I Never Promised You A) Rose Garden’, Words by Joe South. Copyright © 1967 Sony/ATV Songs LLC. Rights renewed, Sony/ATV publishing.
All rights reserved.

A történet és a szereplők

a képzelet szülöttei,

a valósággal történő minden hasonlóság
a véletlen műve.

ELSŐ FEJEZET

Borongós őszi hétfő reggel volt, amikor Bruno Boylan ősei földjére lépett. A repülőjegy négyszáz dollárba került oda-vissza. Épp csak pár nappal indulás előtt rendelte meg az interneten, kényelmesen: néhány kattintás az egérrel, egy tizenhat jegyű bankkártyaszám, és már kész is volt. Még a jegyet sem kellett kiváltania beszállás előtt: elég volt a kinyomtatott e-mail a kóddal.

Az utazás sem volt nehézkesebb, mint a jegyvásárlás: se késés, se átszállás, se időjárási viszontagságok. Bruno megvárta, míg felszolgálják a gépen az ételt és italt, olvasgatott egy kicsit, aztán bevett egy Xanaxot, és elszunyókált. Alig volt poggyásza, csak egy hátizsákot és egy vászontáskát hozott magával. Nem úgy tűnt, mint aki ezzel az úttal készül megváltani a világot.

A hangosbemondó gongjára riadt fel. Ráeszmélt, hogy elég szánalmasan festhet az ülésen kuporogva, arcával az ablaknak préselődve. Feltápászkodott, hátrahajtotta a fejét a támlára, és lehunyt szemmel, mozdulatlanul várta, hogy ismét megszólaljon a hangosbemondó.

Minden porcikája sajgott. Fájt a feje. A térde nagyot roppant, ahogy megpróbálta kinyújtani. Feneke elzsibbadt a sok üléstől. Az utazás kellékei szanaszét hevertek körülötte: a vékony takaró a térdére csúszva, ölében a fejhallgató összegubancolódott zsinórja, könyve valahol maga alatt, a cipője lerúgva a földre. Mindjárt kénytelen lesz felvenni, csak még egy kicsit kiélvezi, hogy zokniban lehet a süppedős szőnyegen.

Újabb gongszó hallatszott, és a kapitány szaggatott hangja. Bruno a szófoszlányokból próbálta kikövetkeztetni, miről beszélhet: nemsokára megkezdik a leszállást, és még mondott valamit a várható dublini időjárással kapcsolatban, de azt nem értette pontosan. Felhúzta a sötétítőt az ablakon, és kinézett. Tömör fehér felhőrétegben repültek, így a gép furcsán mozdulatlan szárnyán kívül nemigen látott mást.

Most az előtte lévő ülés háttámlájába épített kék monitor felé fordult. A képernyőn látszódtak Amerika keleti partjának elmosódott körvonalai, az Atlanti-óceán kékje, a jobb felső sarokban pedig Írország és Anglia szigetei. A gép útját szaggatott vonal jelezte: a kis repülőgépikon éppen Írország fölé ért. Kissé túlméretezték, gondolta Bruno, majdnem az egész szigetországot kitakarja.

Pánik fogta el. Rémülten döbbent rá, hogy nem készült fel igazán az érkezésre. Hiba volt ennyit aludnia, végig ébren kellett volna maradnia a repülés alatt. Valaki egyszer azt mondta neki, hogy amikor az amerikai indiánok idegen helyre érkeznek, még sokáig ülnek a repülőtéren. Várják, hogy testük után a szellemük is megérkezzen. Milyen igazuk van! Az ő teste és lelke is újra egymásra kell hogy találjanak. Időre van szüksége.

A monitor képe most megváltozott. Néhány adat jelent meg rajta. Érkezés huszonhárom perc múlva. Akkor még van egy kis ideje, pontosan huszonhárom perce, hogy összeszedje magát.

Még csak három hete rúgták ki, de mintha három év telt volna el azóta. Vagy három nap? Az is lehet, hogy csak három óra. Minden összekavarodott benne. Úgy érezte, réges-rég történt, de a sebek mégis frissek, és elevenen élnek benne.

Egy hónap múlva jönnek a választások. Idegőrlő a várakozás. Az ember csak győzködi magát, hogy az élet megy tovább, ennek is vége lesz egyszer, és hamarosan kiderül, ki nyer, de addig is: idegőrlő a várakozás. És ő, Bruno éppen fenn repül a magasban, és huszonegy perc múlva leszáll.

Lelki szemei előtt látta saját magát, amint ott suhan a monitor térképén, mint egy elmosódott legófigura. Képzeletben együtt haladt a repülővel a szaggatott vonal mentén. Épp felemelte a mutatóujját, hogy kövesse a mozgását, amikor a képernyő egyszerre elsötétedett, újból megszólalt a hangosbemondó, felkapcsolták a lámpákat, és a stewardessek sebesen osztogatni kezdték az utasoknak a beutazáshoz szükséges nyomtatványokat. Bruno a félhomályban hunyorogva körmölte adatait a kölcsön golyóstollal. Amikor elkészült, kereste, hová tehetné az űrlapot, végül a könyvébe csúsztatta.

A gép lassan ereszkedett. Bruno szorongással és reménnyel vegyes érzésekkel nézett ki az ablakon. Hallgatta az eső kopogását, és figyelte, ahogy a gép szürke szárnya kettészeli a sűrű, fehér ködöt. Sejtelme sem volt, milyen magasan repülnek. Aztán egyszerre csak rohanó zöld foltok bukkantak fel alattuk, harmatos fű, piros-fehér szélzsákok és alacsony, szürke épületsor. Bruno hallotta a kerekek fülsértő csikorgását, ahogy a betont súrolták, majd ismét elrugaszkodtak. Nem volt sima földet érésük, a gép nagyokat döccent, míg végül a fékek győzedelmeskedtek a géptest fölött. Bruno az előtte levő ülésbe kapaszkodott, hogy be ne üsse a fejét.

Ahogy a gép komótosan a terminál irányába kanyarodott, mámoros érzés kerítette őt hatalmába. Igen, ennyi év után végre megcsinálta. Harminc éve kísértette az a bizonyos halálos ágynál tett ígéret. És most végre megcsinálta. Talán jobb, ha le se száll a gépről, és visszafordul. Aztán rájött, nincs miért hazatérnie.

Lehajolt, hogy megkeresse a cipőit. Fájdalmasan roppant a dereka. A fejhallgatót visszatömte az ülés hátsó zsebébe, kicsatolta a biztonsági övet, és várt. Jó lenne végre fogat mosni, gondolta.

A gép zökkenve megállt, és kinyíltak az ajtók. Az utasok felpattantak, és elkezdték kipakolni a poggyásztartóból a csomagjaikat. A stewardessek vezényszavára fejüket lehajtva mint a fegyencek araszoltak kifelé. Bruno is feltápászkodott, a csomagjáért nyúlt, és beállt a sorba. Az ajtóhoz érve odabiccentett az utaskísérőknek, majd belépett a terminálhoz vezető műanyag alagútba, és megindult a többiek mögött. A tömegben különös megkönnyebbülés töltötte el, mintha közös zarándokúton volnának. A csuklós részhez érve az enyhén lengő átjáróban lebegő érzés fogta el: pehelykönnyűnek érezte magát. Ha nincs nála a táskája ellensúlyként, talán még fel is röppen.

A repülőgépek Howth felől érkeztek. Tiszta időben ereszkedés közben a gépekről látni lehet az egész dublini kikötőt. Bal oldalon a Dun Laoghaire kikötő, jobbra a Port-marnok. A kettő között terül el a Sandymouth sivár partszakasza. Jól látni innen az egymás után érkező, hangtalanul suhanó gépeket. Messze a tenger felett tűnnek fel a horizonton, ezután lapos szögben repülnek át a Howth Head fölött, hogy végigsuhanjanak a déli fal felett, majd zajtalanul merüljenek alá a városba.

A gépek hozzátartoztak a látványhoz, Addie észre sem vette őket. Olyan semmitmondóak voltak számára, mint a poolbegi kémények füstje vagy a Dun Laoghaire-ba tartó komphajók látványa. A felhők, a tengeri madarak, sőt a tenger sem hozza lázba többé, fel sem tűnnek neki. Csakis magával van elfoglalva, semmit sem vesz észre maga körül.

A tengerpart fikarcnyit sem változott a születése óta. Addie-t ötnaposan hozták haza a kórházból. Az édesanyja vitte be az autóból a házig: kis csomag lila gyapjútakaróba bugyolálva. A sapka eltakarta a homlokát és a fülét. Az édesanyja felsétált vele a bejárati ajtóhoz, majd visszatekintett a tengerre. Apja már az előszobából sürgette, gyere már be asszony, az isten szerelmére, megfagysz odakint! ő azonban nem mozdult, csak állt Addie-vel a karján, és nagy levegőket vett. A kórházi párás meleg után a mennyországban érezte magát. Egyszerűen nem tudott betelni a tenger ízével. Talán eszébe sem jutott ekkor, hogy kislánya is a sós levegőt szívja, mint ő, és puha kis tüdeje ugyanúgy megtelik vele. Meglehet, hogy ekkor a levegő nem csak Addie tüdejéig, de lelke mélyéig hatolt.

A tenger lassanként eggyé forrt vele, a lénye része lett. Talán már csak az tartja benne a lelket.

A parton most senki sem jár rajta és a kutyáján kívül. Apály van. A felhők alacsonyan lógnak a homok felett, az ember érzi a súlyukat a feje búbján. Az előrejelzés esőt jósolt, de még nem esik.

Elindult a vízhez. Már vagy fél mérföldnyire begyalogolt, de még mindig sehol a tenger. Apály volt, pocsolyák mindenfelé, és ahogy ment, csak egyre több lett belőlük. Megállt. Nem kéne összevizeznie a cipőjét. Itt már hideg a talaj, csizmában kellett volna jönnie, de a futócipőjét jobban szereti. Jobban érezni benne a homok hepehupáit a talpa alatt. A ropogó, kemény homok mindig erővel tölti el.

Egész életében úgy érezte, hogy egy sötét felhő lebeg a feje felett, és követi mindenhová. Az utóbbi időben biztos volt benne, hogy a felhő végérvényesen utolérte, és csak itt, a parton szökhet meg előle.

A tengerparton szabadon beszélhetett magában, vagy énekelhetett az iPodjával, nem hallotta senki. Sikíthatott is, ha akart, olykor meg is tette. Sikít egyet, majd jót nevet a saját hülyeségén. A tengerparton végiggondolhatja minden gondját, tépelődhet rajtuk naphosszat. Könnyekig hatódhat a saját nyomorúságán. Ilyenkor bűntudata van, amiért a kutya előtt borult ki, de utána mindig megkönnyebbül.

A kutya valamilyen nem létező dolog után kutatott. A mellső lábaival gödröt ásott a nedves homokban. A hasa csupa homok volt, de fel sem vette. Addie csak állt és nézte, ahogy teljes odaadással dolgozott értelmetlen feladatán. Hadd csinálja, ha ettől boldog!

Addie felemelte a fejét és feltekintett az égre. Úgy tanulmányozta, mintha keresne ott valamit. Milyen jó lenne felrepülni az űrbe, és onnan lenézni a világra! Ha kívülről látná mindezt, ami itt van, talán egy kicsit jobban megértené azt is, ami vele történik.

Megfordult és a part felé nézett. Innen látni a házat. Az egyetlen szürke ház a soron a sok pasztellszínű között. Három hatalmas ablak: kettő az emeleten, egy a földszinten. Biztosan most is ott ül a földszintiben. Nem látta tisztán, de tudta, hogy ott van, figyeli őt, és vigyáz rá. Nem volt kedve hazamenni.

Elővette a zsebéből az iPodot, és végigböngészte a menüt. Beletelt egy kis időbe, amíg megtalálta, amit keres. Kiválasztotta a megfelelő számot, és mielőtt visszatette a zsebébe, lezárta a billentyűzetet, nehogy önálló életet kezdjen élni odabent. Ezután vállait leengedve, arcát a szélnek szegezve várta, hogy elkezdődjön a szám.

Szoprán szólamra íródott zenemű. Meghaladta Addie énekesi adottságait, de ez nem tartotta vissza attól, hogy ő is rázendítsen. Teljes szívéből énekelt. Amíg szól, elhiszi, hogy tökéletes harmóniában él. I know that my redeemer liveth… Nem tudta pontosan a szöveget, de nem is ez volt a lényeg. Maga az éneklés számított. Egyébként is azt a részt, amelyiket már fejből tudott, nagyon sokszor elismétlik benne. I know that my redeemer liveth…

Fejét hátravetette, szemét lehunyta, úgy énekelt. Senki sem volt a közelben, de már azt se bánta volna, ha igen. A kutyáját nem zavarta a dalolás, megszokta. Csikorgó léptekkel indult vissza a partra, a kutya a lába közt sündörgött. A hátuk mögött sötét, mogorva felhők gyülekeztek. pár pillanat, és esni fog. A horizonton egy horgonyzó teherhajó takarta el a kilátást. A kémények még mindig okádták a füstöt, ami egészen sápadtnak tűnt a sötét égbolton. Az égen egy repülőgép jelzőlámpái villogtak.

Egy másik gép a Howth Head felett bukkant ki a felhők közül, s megkezdte lassú ereszkedését a dublini repülőtérre.

Az útlevél-ellenőrzés során Bruno úgy érezte, túl öreg az egészhez. Rég nem utazott már, el is felejtette, milyen érzés. Lábai remegtek, gyomra görcsben állt, torka kiszáradt.

– A látogatás célja?

– Politikai menekült – felelte Bruno zavartan.

A tiszt kérdőn pillantott fel az útlevélből. Fiatal még rendőrnek, gondolta Bruno, alig tűnik többnek tizenkét évesnél, a haja narancssárga, mint a répa. Akkor hát igaz a pletyka.

– Csak vicceltem – ocsúdott fel, majd bizalmaskodva közelebb hajolt a pult fölött a tiszt füléhez. A szeme sarkából látta, hogy már hosszú sor kígyózik mögötte. – Itt töltöm a szabadságomat. Csak a választások után megyek haza. Nézze, november ötödikére szól a jegyem – lobogtatta meg a tiszt orra előtt a kinyomtatott fecnit, ám ő pillantásra sem méltatta, ehelyett az arcát fürkészte.

– Nagyjából rendben – felelte végül a tiszt, majd felemelte a pecsétet, és egy tompa puffanás kíséretében rányomta az útlevélre, amit azután komótosan összecsukott és Bruno kezébe adott. – Mondok én magának valamit. Ha az a söpredék újra megnyeri a választásokat, jöjjön csak vissza hozzánk! garantálom, hogy kap tőlünk menedékjogot.

Bruno azt hitte, rosszul hall.

– Félre ne értse! – tette hozzá gyorsan a fiatalember, mert nyilván érezte, hogy túl messzire ment.

– Dehogy értem félre! – válaszolta Bruno, és szívesen mondott volna még egyet s mást, de végül csak a kabátzsebébe csúsztatta az útlevelét, fogta a csomagját és odébbállt.

Még akkor is mosolygott, amikor a poggyászkiadónál várakozott. Azért ez nem semmi! Otthon bezzeg ha poénkodni próbálna egy határőrrel, már vennék is elő a gumikesztyűt.

A kis közjáték azonban elgondolkodtatta. Amint megpillantotta a szalagon felé közeledő bőröndöt, elhatározta: ha a republikánusok nyernek, nem tér vissza többé Amerikába.

Éppen akkor kezdett el zuhogni, amikor a földszinten bedugta a kulcsot a zárba. A felhőszakadás hirtelen, nagy erővel érkezett. Addie berohant, és bevágta maga mögött az ajtót. A kutya épp csak be tudta magát préselni mellette a résen.

– Bújj be, Lola! Kis híján bőrig áztunk.

Mostanában egyre többet beszélt a kutyához. Olykor egész szónoklatokat intézett hozzá. Nem jó jel. Lola a farkát csóválva álldogált a vizestálkája felett. Addie felkapta az edényt, teleengedte vízzel, és elnézte, ahogy Lola pillanatok alatt kilefetyeli az egészet. Megtöltötte a forralót is, és a konyhapultnak dőlve várta, hogy felforrjon a víz.

Rápillantott a faliórára: még tíz óra sincs, egy teljes nap áll előtte. Egy egész délelőtt, egy hosszú délután és egy este. Képtelen végigcsinálni. Ha agyonütik, se tudná megmondani, hogyan él túl egy újabb napot. Aztán ahogy ott állt a pult mellett, halvány remény támadt benne: esetleg átugrik Dellához, és beülnek valahová egy kávéra. Igen, mindjárt küld neki egy SMS-t. Csak úgy lazán, nehogy észrevegye, mennyire szüksége lenne rá. Aztán eszébe jutott, hogy Della mára segítőnek jelentkezett az iskolai könyvtárba. Biztosan nem ér rá. Sírás kerülgette, újra elfogta a kétségbeesés.

Képes lenne kárt tenni magában?, kérdezte tőle a pszichológusnő a múltkor. Főként erre volt kíváncsi. Az is csak magát akarja védeni, attól fél, ha öngyilkos lesz, még őt veszik elő miatta. Folyton ide lyukadt ki: kárt tudna tenni magában? Ő pedig szorgosan válaszolgatott, hogy nem, dehogyis. Hazudott persze.

Hányszor gondol egy nap az öngyilkosságra? Kettőnél biztosan többször, de ötnél kevesebbszer. Vagyis egy kezén meg tudja számolni, hányszor. Először mindig arra gondol, miért tegye meg. Aztán hogy miért ne: Lola miatt, az apja miatt, Della és a lányok miatt. És mert talán egyszer jobb lesz a világ.

Az öngyilkosság gondolata általában jött és ment. Tisztában volt vele, hogy semmire nem lenne megoldás, csak eljátszott vele. Épp csak lenyomta egy olyan ajtó kilincsét, amiről pontosan tudta, hogy zárva van.

– Jaj, csak ezt ne! – könyörgött elcsukló hangon, amikor észrevette, hogy Lola a drámai spánieltekintettel bámul fel rá. – Mindjárt elbőgöm magam. Kérlek, ne nézz így rám!

Lekuporodott a kutya mellé, magához húzta a vézna testet, behunyta a szemét, és elkeseredve fúrta fejét Lola nedves bundájába. A kutya egy kicsit mocorgott, majd megadóan tűrte magán gazdája súlyát. Addie pár pillanatig átszellemülten szívta magába a bundájából áradó tengerszagot, a homok és a sós kagylók illatát, aztán gyorsan eltolta magától. A vízforraló kattanásával egy időben pattant fel.

Magához tért. Ezt a csatát most megnyerte. Elkészítette a kávéját, és tejet melegített hozzá a mikróban. Hagyott egy adagot a következő kávéhoz is. Ennél előbbre úgysem tervezek, gondolta, majd leült a csészével az asztalhoz. Miközben a tejeskávét szürcsölgette, a teraszajtón keresztül bámult kifelé az esőáztatta kertre, és próbált semmi másra nem gondolni, csak a kávéra és az esőre.

Már éppen nyúlt volna, hogy kitöltse magának a második adagot is, amikor a feje felett dobogni kezdtek. Egy, két, három rövid dobbantás. Világos jelzés, hogy fentről akarnak valamit. Addie összepréselte az ajkát. Még egy teljes percig nem mozdult. Majd felállt, és csendesen elindult felfelé.

A reptéri terminál előtt taxik végtelen sora várakozott. Napbarnított, nyári ruhás utasok csoportjai húzták maguk után a bőröndjeiket. Szinte mindnek cigaretta lógott a szája sarkában. Bruno magányosnak és elveszettnek érezte magát.

Mikor végre a sor elejére került, egy reptéri dolgozó magához intette.

– Hányan utaznak?

– Csak én – válaszolta Bruno bűnbánó arccal.

Kinyitotta a taxi ajtaját, betuszkolta a csomagjait, majd utánuk mászott. Ahogy hátradőlt az ülésen, megkönnyebbülten gondolt arra, hogy nemsokára célhoz ér. Arra riadt fel, hogy a sofőr hátrafelé fordulva, várakozó arccal mered rá. Valamit kérdezhetett tőle, de az ír akcentus miatt Bruno először nem értette.

– Hogy micsoda?

– Hát az a helyzet, hogy nem vagyok gondolatolvasó! Mit parancsol, hova vigyem?

– Ja, oké! – vigyorodott el Bruno. – Sandymountba megyek. El tudna vinni, kérem?

Még be sem fejezte a mondatot, a taxi már gördült is kifelé.

Bruno a két első ülés közé hajolva megkérdezte:

– Tud valami jó szállodát vagy panziót arrafelé? Szállást keresek.

– Sandymount melyik részén? – nézett rá a sofőr a vissza pillantó tükörben.

– Ha van arrafelé tengerpart, akkor lehetőleg ott.

A sofőr még egy ideig bámulta őt a tükörben, majd bizonytalanul ennyit mondott:

– Maga tudja.

– Ott él a családom – tette hozzá Bruno, de a fickót láthatólag nem érdekelte.

A nővérének csupán ennyi rémlett: Sandymount. Ezt írta fel neki egy kis cetlire, ő pedig bemásolta az útikönyve belső borítójára. A nővére szerint a rokonok valahol a tengerparton élnek, de másra nem emlékezett. Még abban sem volt egészen biztos, hogy még mindig ott laknak.

Először is megnézem a helyi telefonkönyvben, gondolta Bruno, ha abban nincsenek, akkor majd kérdezősködöm, hátha valaki ismeri őket. Ha elköltöztek, talán meghagyták az új címüket. Valaki majd csak tudni fogja, merre keressem őket. Az agya lázasan dolgozott. Miközben a taxi átszelte a várost, különféle technikákat és megoldásokat eszelt ki. Csupán egy valamit felejtett ki számításaiból, de azt alaposan: mi lesz, ha nem fogadják őt szívesen?

A taxi szűk járdaszigetek között lavírozott, majd áthajtott egy csúnya, behemót hídon. Jobb kéz felől megjelent a várost kettészelő folyó. A rakparton a nyugodt, iszapszínű víz mentén alacsony, jellegtelen épületek sora állt, bal felől óceánjárók és teherhajók horgonyoztak a kikötőben, a folyó közepén pedig kis fehér jachtok lebegtek. Érződött, hogy közel a tenger.

A taxi lefékezett egy fizetőkapu mellett. A csöndben Bruno a rádió hangjára eszmélt: éppen bemondták a híreket. A bemondónő akcentusa megmosolyogtatta. Közelebb hajolt, hogy jobban élvezhesse. Mintha a múlt kelt volna életre. Az Egyesült Államok elnökválasztásának végső szakaszában úgy tűnik, Barack Obama demokrata párti képviselőjelölt nyerési esélyei erősödtek a republikánus John McCainnel szemben. Ohio államban, amely az elmúlt tizenegy választás során kulcsfontosságú szerepet játszott, Obama szenátor három százalékkal előzi meg vetélytársát, McCain szenátort. A két elnökjelölt ma este másodszor méri össze erejét élőben egy vitaműsorban. Bruno elmosolyodott. Ennyit arról, hogy el tudott ezelől menekülni.

Jobban belegondolva, mindent előre meg lehetett volna jósolni. Nem is történhetett volna másképp.

Egyetlen pillantás is elég, hogy az ember felmérje, hogy az, aki az ovális irodában hosszú karjával könnyedén az asztalra könyököl és lazán odafirkant egyet azokból a híres balkezes szignókból, más nem is lehetne. Csak rá kell nézni nyúlánk alakjára, ahogy az Egyesült Államok Légierejével a háttérben, kedves feleségével az oldalán a kamerák felé integet. Egyszerűen erre a posztra született. Lehetetlen még csak elképzelni is, hogy bárki más kerüljön a helyébe.

A híreket hallgatva már századszor beszélnek az ingatlanpiac zuhanásáról. Folyton arról van szó, hogy a válság előreláthatóan sokkal mélyebb lesz a vártnál, és mindenki nagy árat fizet érte. Tulajdonképpen nincs min csodálkozni, ezt is előre meg lehetett jósolni. A vég is része a természetes folyamatoknak.

Amit viszont sosem szabad elfelejteni, hogy kezdetben senki sem tudta volna megmondani, hogy mindez pontosan hogyan is ér majd véget.