Gerald Seymour

Tagadható halál

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

1

2.

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Impresszum

Nicknek és Jacquinak

ELŐSZÓ

Megkondult a harang. Doug Bentley összerezzent, kihúzta magát, és komor arccal nézett körbe. A hang hallatán, mintegy varázsütésre, síri csend támadt körülötte. Félbeszakadtak az anekdoták, elhallgatott a vidám csipkelődés, és már senkinek sem volt kedve mosolyogni. A hadsereg pénzügyi osztályának egykori őrvezetője és a körülötte felsorakozott bajtársak nem mulatni jöttek, komoly feladat várt rájuk. Doug az utóbbi másfél év alatt nem kevesebb mint negyvennyolc alkalommal állt díszsorfalat a városka főutcáján. Mindig összeszorult a szíve, amikor meghallotta az 1633-ban öntött harangot. A lassan, méltóságteljesen zúgó hang a halál és kíséretének közeledésére figyelmeztetett.

A kisváros, a harangtorony, Szent Bertalan temploma és a főutca különös jelentőségre tett szert Doug életében. Az elmúlt tizennyolc hónapban egyetlen reggelen sem kellett tűnődnie azon, mivel üsse el az időt estig. A rendszeres tiszteletadás keretbe foglalta életét, és nemes céllal ruházta fel a nyugdíjazás óta kissé unatkozó öregember hétköznapjait. Mindent tudott a városkáról, és ismerte a környék történelmét, hiszen jó ideje már ekörül zajlott az élete – és ami a legszebb, Beryl nemcsak megtűrte a hirtelen támadt szenvedélyt, hanem egyenesen támogatta is őt ebben. El sem tudta képzelni, hogy a felesége nélkül üljön fel a 12-es buszra Swindonban, és mivel nyugdíjasként ingyen utaztak, mindig együtt jöttek. A reggeli készülődés menete lassan rutinná vált: megnézte a zászlórúd fényezését, hátha újra kell lakkozni valahol. Elégedetten látta, hogy minden rendben van. Hosszú percekig kefélte és krétázta kesztyűjét, amíg hófehéren nem csillogott, mintha csak most jött volna a patyolatból. Kifényesítette cipőjét, gondosan megborotválkozott, és végül puhító krémmel kente be a zászlórúd alsó végét tartó érdes bőrtasakot. Beryl szürke nadrágot és elegáns inget vasalt neki, kiegyenesítette félrecsúszott nyakkendőjét, lesöpörte a korpát a válláról, leszedte a szöszt a kalapjáról, és még arra is ügyelt, nehogy összegyűrődjön a zászlórúd végére kötözött fekete bokréta. Miután leszálltak a buszról, magára hagyta őt veterán bajtársaival, és csak a ceremónia végén került elő.

Doug Swindontól keletre lakott. Az aprócska falu közepén az óvodának és az alsó tagozatnak helyet adó zömök téglaépületben az osztálytermek mellett megfért még a Brit Királyi Légió klubhelyisége is. Az itt ülésező intézőbizottság másfél évvel ezelőtt úgy határozott, hogy Doug Bentley önkéntes fogja képviselni a Légiót a Swindon túlsó felén fekvő Wootton Bassettben, amikor áthalad rajta az elesett hősök hamvait hazaszállító konvoj. A pénzügyi osztályon végtelen számoszlopokkal hadakozó őrvezető, aki puskaropogást csak a lőtéren hallott, aki hadkötelesként mindössze két évet húzott le egyenruhában, és akit természetesen soha nem vezényeltek külföldre, büszkén nézett körül, amikor rá esett a bizottság választása. Úgy gondolta, érdemeiből semmit sem von le a tény, hogy soha nem látott ellenséges katonát közelről. Megtette, amit megkövetelt a haza: leszolgálta az idejét, és ezzel jogot formálhatott arra, hogy veteránként nézzen fel rá környezete. Kiérdemelte kollégái elismerését a Légióban, akik tiszteletük jeléül őt választották e nemes feladatra. Büszkén kidüllesztette mellét, pontosan úgy, mint az elmúlt negyvenhét alkalommal, amikor Beryllel kettesben ideutaztak, hogy tisztelegjenek a hősök emléke előtt.

A Brit Királyi Légió különböző fegyvernemeinek képviseletében egy tucat katona állt díszsorfalat az úton. Akadt közöttük, aki egészen messziről, Hungerford, Marlborough, Bath vagy Frome környékéről érkezett. Eljöttek a Királyi Légierő volt pilótáinak, a csatornákon járőröző hajók legénységének, de még a légi deszantosok képviselői is. A járda mentén, az úttal párhuzamosan sorakoztak fel, és hátuk mögött lassan gyülekezni kezdett a tömeg. Dougnak úgy tűnt, mintha aznap még a szokásosnál is több kamera és fényképezőgép állna készenlétben. Nem vallotta volna be senkinek, de ezeken a napokon mindig megnézte az esti híradót, hátha megpillantja magát a képernyőn, és büszkén mosolygott, amikor a Légió összejövetelein megemlítette valaki, hogy látta őt a tévében. Kamionos pályafutása során is látott már egyet s mást, de zárt ajtók mögött azért be merte ismerni az asszonynak, hogy amikor zúgni kezd a harang és feláll a sorfal, mindig összeszorul a szíve, és a szeme megtelik könnyel.

Nem volt előtte teljesen ismeretlen a katona, akit aznap hoztak haza. Az újságok megírták, hogy csupán négy hónappal múlt el tizennyolc éves, és alig öt hete szolgált az egyik afganisztáni járőrezrednél. Három nappal korábban vesztette életét pokolgépes merényletben, valahol a Helmand tartományban. A család, a barátok és az ismerősök egymás után léptek ki a Cross Keys sörözőből, és lassan átkeltek a zebrán. Óvatosan kerülgették az utolsó autókat, amelyeket a rendőrök még átengedtek a főutcán, mielőtt végleg lezárták volna azt a forgalom elől. A város, a Wiltshire grófságban fekvő, körülbelül tízezer lakosú Wootton Bassett jelentősebb ipar és híres szülöttek híján minden idegszálával egyetlen büszkeségére koncentrált. Miközben lassan elcsitult a tömeg, az egyébként jelentéktelen kisvárosnak megadatott, hogy kifejezésre juttassa a nemzet gyászát, a tragikusan kettétört élet elvesztése felett érzett kínzó fájdalmat, amikor egy ifjú hős a saját életét áldozza fel azért, hogy minél többen élhessenek szabadon, békében… A bulvársajtó legalábbis valahogy így fogalmazott.

Elment az utolsó autó is. A rokonok, barátok és az együtt érző jelenlévők felsorakoztak az út két oldalán. Néhány srác az elhunyt katona arcképével díszített pólót viselt. Mellkasukról kölyökképű fiatalember mosolygott a világra, akinek fején egy mérettel nagyobb rohamsisak billegett. Mindenki virágot szorongatott, és páran halkan sírni kezdtek. Doug is követte a többiek tekintetét: mindenki balra nézett, a magasodó városháza és a dombtető felé. Mindannyian a Légierő bázisára vezető utat figyelték. Doug már jó ideje rájött, ezek a napok nem tábornokokról, admirálisokról, repülő altábornagyokról vagy rangidős politikusokról szólnak. A jelek szerint a bulvárlapok is ugyanígy gondolkodtak, hiszen Közép-Anglia mély főhajtásaként emlegették Wootton Bassett tiszteletadását a hősök hamvai előtt.

A menet élén rendőrmotorok tartottak feléjük. Elhalt a harangszó, és a csendet csupán néhány nő zokogása törte meg. A három motorkerékpár és a rendőrautó lassan elhaladt Doug és társai mellett. A halottaskocsi megállt a városháza túlsó végénél, és kiszállt belőle a temetkezési vállalkozó. A vezénylő tiszt kiadta a parancsot, és a lobogók a magasba emelkedtek. A zászlóvivők a rúd alsó végét az övükre akasztott bőrtasakba illesztették, hogy ne csak karral kelljen tartaniuk a zászló súlyát. Tűzött a nap, és Doug arcán megjelentek az első verítékcseppek.

Az autó előtt méltóságteljesen lépkedő, fekete szmokingot és cilindert viselő férfi ezüstözött markolattal ellátott marsallbotot tartott a kezében. Ahogy közeledett, Douggal szemben, az út túloldalán álló hölgy összecsuklott a fájdalomtól, és hangosan felzokogott. A mellette álló férfi utánakapott, és simogatni kezdte a tarkóját. Amikor odaért hozzájuk a koporsó, a zászlók a földig hajoltak. A halottaskocsi lefékezett a tiszteletadás előtt, és Doug is lehajtotta a fejét, mintha imádkozna. Mégsem tudta levenni szemét az ablaküveg túlsó oldalán kivehető, frissen ácsolt koporsóról, melyet nemzeti lobogóval terítettek le. Gyakran eszébe jutott, vajon milyen állapotban lehetnek az áldozatok a szemfedő és a koporsófedél alatt: békében nyugszanak, vagy jobb is, ha nem látják a felismerhetetlenségig roncsolt, darabokra tépett testüket. Azok a rohadt pokolgépek! A Légierő bázisa és a boncolást végző oxfordi kórház között vezető út során a városon áthaladó menetek nyolcvan százalékáért a rongyos birkapásztorok házilag összetákolt robbanószerkezetei voltak felelősek. Doug semmit nem tudott a háborúról, és saját katonai élményei a főkönyvekre, a tisztek költségszámláira és a hivatásos állomány bértábláira szorítkoztak. A falujában lakó légideszantos és tengerészgyalogos veteránok azonban sokat meséltek neki a bombákról, és arról, milyen iszonyú pusztítást képesek véghezvinni egy szempillantás alatt. Szegény kölyök, alig múlt el tizennyolc éves. A pólókon fiatal, éretlen suhanc feszített, akinek vékony lábát és felkarját valószínűleg darabokra tépte a detonáció.

Doug látta a halott katona édesanyját, és a gyászoló asszony mögött fél lépéssel álló középkorú férfit. Látta az apát is a mögötte álló gyászruhás nővel. Minden alkalommal szíven ütötte a tény, hogy az elhunyt katonák szülei ritkán éltek még mindig együtt – ő és Beryl negyvenhat éve voltak házasok, és felneveltek két gyereket. A tömeg körülvette a halottaskocsit. Hamarosan virágok borították a szélvédőt és minden vízszintes felületet. A fájdalom eleven, szinte kézzel tapintható volt, és Doug maga is a könnyeivel küszködött. Néhány családtag az üvegre tapasztotta kezét, mintha így még utoljára megérinthetnék az odabent fekvő fiút.

A kocsi előtt vigyázzban álló temetkezési vállalkozó szabályos hátraarcot mutatott be, és drámai mozdulattal meglendítette a pálcáját. Fejébe húzta a cilindert, majd megindult előre, végig az üres főutcán, nyomában a halottaskocsival.

A kocsi végiggördült az egymásba kapaszkodó hozzátartozók tömött sorfala között, akik szipogva törölgették a szemüket. Elaraszolt a kitüntetéseiket büszkén kitűző agg veteránok, a televíziócsatornák közvetítőautói és a hordozható kameraállványok előtt. Mögötte újabb rendőrautó haladt, végül a katonai rendőrség terepjárója. Doug tudta, számtalan vészmadár jósolta a gyászturizmus végét, akik azt hitték, előbb-utóbb elfogy a lendület, elmaradoznak az együtt érző emberek. Körülnézve azt látta, hogy a cinikusok jól melléfogtak. A kölyökképű járőr ugyanazt a tiszteletet kapta, mint bármely más szerencsétlenül járt sorstársa az elmúlt másfél év során.

A főutca végére érve a halottas menet eltűnt a láthatárról. Ekkor a zászlók néhány percre ismét a magasba emelkedtek, majd földig hajoltak, és az agg veteránoknak kiadták a vezényszót: oszolj!

Szűkszavúan, mogorván tették dolgukat, elment a kedvük a viccelődéstől, és a régi hadi élmények sem kerültek már szóba, mint korábban. Némán kezet ráztak egymással, és elindultak hazafelé. A hozzátartozók visszasétáltak a Cross Keysbe, ahol a vezetőség vendégül látta őket némi frissítőre. Akit nem vonzott a süti és a kávé gondolata, odakint maradt és cigarettára gyújtott. A világ túlsó felén életét vesztett ifjú hazatérésétől szíven ütött tömeg nem mozdult, mintha nem tudná, merre tovább. A nyugdíjasok, veteránok, boltosok és kíváncsiskodók elmélyülten tűnődve, szinte bénultan álltak. Senki sem merte megtörni a csendet. Megtette ezt helyettük a forgalom. Türelmetlen tartálykocsik, költöztető furgonok és árufeltöltő teherautók vették át a gyászmenet helyét az újra megnyitott főutcán. A tülkölés, a tolakodás, a felpörgő motorok és a csikorgó fékek megtették hatásukat. Eljött az ideje, hogy mindenki hazatérjen. Doug is feltekerte a zászlót, szétcsavarozta a rudat, és betett mindent a vállán függő vászontokba. Elbúcsúzott a többiektől, és Beryl keresésére indult.

Eszébe jutott, mit mondott valaki egyszer a pokolgépekről – hogy a bombák új fejezetet nyitottak a hadviselés történetében, és hogy több kárt okoztak, mint bármi más pusztító fegyver az elmúlt fél évszázadban. Semmit sem tudott a robbanóanyagokról. Csak a pólókra nyomott képekről és a szűnni nem akaró zokogásból tudta megbecsülni a család fájdalmát. Arra gondolt, hogy az út mellett a zászlót tartva ő is letett valamit az asztalra. Tudta, hogy már nem sokáig vehet részt a megemlékezésben, mert megírták az újságok, hogy a menet nemsokára át fog költözni Brize Nortonba. A gondolat szinte fizikai fájdalmat okozott neki. Életének létfontosságú részét veszik el tőle, amikor a halottaskocsi elkerüli majd Wootton Bassett főutcáját. A városka őszinte fájdalmát, a szívből jövő gyász hangulatát nem lenne szabad gyökerestől kitépni innen és egyszerűen átvinni egy másik városba. Rosszkedvűen elhessegette magától a gondolatot, és tovább sétált.

Berylt mintha elnyelte volna a föld. Hol lehet? Úgy elmerült a gondolataiban, hogy majdnem átesett egy fiatal nőn, aki a járda szélén szipogott. Nem lehetett több harminc–harmincöt évesnél. A szél összekócolta göndör, szőke haját, és szépségét még az elmosódott smink sem rejtette el. Skarlátvörös szoknyája messze a térde felett ért véget, és a fehér blúz mélyen kigombolt felső része talán az illendőnél kissé merészebb dekoltázst hagyott szabadon. A nyakában a vékony aranyláncon függő medál tudatta a világgal, hogy viselőjét Ellie-nek hívják. Ellie tiszta szívből zokogott, és szemét törölgetve abba az irányba bámult, amerre eltűnt a hősi halottat szállító menet.

– Minden rendben van, kedvesem? – szólította meg Doug.

A lány nem válaszolt, csak sírdogált tovább.

– Ezek a rohadt bombák! – folytatta Doug. – Ezek a mocskos, rohadt bombák. Maga is családtag?

Most sem érkezett válasz, csak némi szipogás és egy mély sóhaj. Doug elővette zsebkendőjét, és a lány hálásan belefújta az orrát, majd a másik sarkával megtörölte a szemét.

– Igen, megszakad az ember szíve. Én a Brit Királyi Légiótól jöttem. Minden alkalommal itt vagyunk, elbúcsúztatjuk a hősöket. Őszintén sajnálom, hogy a sors elszakított magácskától valakit…

– Nem vagyok családtag.

– Értem. Lelki támasz. Igen, a családnak biztosan jólesik, amikor…

– Hősök, akiket erre hoznak haza, ugye?

– Életüket adták a hazáért. Hogy hősök-e? Az nem lehet kérdés. Rettenthetetlen hazafiak.

Beryl még mindig nem került elő. Dougnak fogalma sem volt, hogyan reagáljon a fiatal nő fájdalmára. Nem volt mellette a felesége, akitől tanácsot kérhetett volna, mi ilyenkor a teendő. Hová tűnt ez a nőszemély? Még öt perc, és indul a busz haza.

– Higgye el, ahogy telik az idő, egyre könnyebb lesz.

– Igen, hősök ezek mind egy szálig, és a családjuk büszke lehet rájuk.

Doug széles karikagyűrűt pillantott meg a nő kezén. Méretes gyémánt jegygyűrű csillogott mellette, a szerencsés férj nagylelkűségét hirdetve.

– Magácska is katonacsaládból származik, Ellie? Azért van itt?

A fiatal nő felhorkantott, mintha még a kérdés is sértő lenne.

– Nem, semmi ilyesmi. Egyetlen hőst sem tudok felmutatni a környezetemben. De ez a fiatal katona… Szinte kölyök még. Le a kalappal a szülei előtt, hogy ilyen gyermeket hoztak a világra.

Doug most már teljesen összezavarodott.

– Tudom, hogy semmi közöm hozzá, és nem is akarom beleütni az orrom, de ugye azért jött el ma, hogy osztozzon a család gyászában, hogy lerója tiszteletét az elesett hős emléke előtt?

– Nem. Megálltam tankolni a Shell-kúton, és lezárták a kijáratot, úgyhogy ott hagytam a kocsit. Gondoltam, körülnézek gyalog. A tévében persze egészen más az egész. Össze sem lehet hasonlítani azzal, amit itt érez az ember. De most már jobban vagyok. Köszönöm a segítséget.

Ellie sarkon fordult, és elindult az ellenkező irányba. Doug körülnézett és észrevette, hogy Beryl is előbukkant, alig néhány lépésre állt mögötte. Ellie feszes szoknyába szorított feneke csábítóan ringott, ahogyan a benzinkút felé sétált.

Doug és Beryl elindultak a megállóba. Az asszony nem bírta ki, csipkelődve megjegyezte, milyen csinos utcalányt próbált meg felszedni. Doug ártatlanul nézett vissza rá, és elmesélte neki, hogy az egyik percben dőlt a szeméből a könny, a másikban pedig valami hősökről motyogott. Beryl szúrós szemmel követte a lassan távolodó nőt.

– Nem értesz semmit, te kis együgyű – mondta. – De ezt most kivételesen nem szemrehányásképpen mondtam.

Egymásba karoltak, és felszálltak a buszra.

1

A férfi átlagos megjelenése garantálta, hogy nem tűnik ki a járókelők közül, akik a Vauxhall Bridge-en lépkedtek a novemberi esőben. Munkahelyét, az MI6 főhadiszállásának tömbjét az utca embere csak Ceauşescu-toronyként emlegette. Sietett, felvéve a többiek ritmusát. Különös tehetsége volt ahhoz, hogy ne hívja fel magára a figyelmet sem az utcán, sem a Torony folyosóin. A Len Gibbons név nem mondott semmit azok többségének, akik vele együtt estek át a biztonsági ellenőrzésen reggel és este, akik mögötte álltak a sorban ebédért, vagy akik a liftben mellette utaztak a harmadik emeletig, ahol a Kelet 3-97/14 kódnevű íróasztala állt. Azon kevesek, akik viszont ismerték, megbízható munkaerőként tartották számon. Ebben a szakmában nem igazán lehetett ennél komolyabb elismerést kivívni. A megbízható munkaerő kategória azt jelentette, hogy ez a veterán középvezető megérdemelte a bizalmat, a felelősségteljes megbízásokat. Aznap délután a főigazgatóval történt megbeszélésen mindkettőből kijutott neki. A tárgyalásról semmiféle feljegyzés nem készült, sőt még az időpontja sem került bele a vezérigazgató előjegyzési naptárába.

Gibbons napja a tagadható szó körül forgott ezt követően. Nem maradt nyoma a megbeszélésnek, tagadható volt minden, ami szóba került, ahogyan az is, amiben végül megegyeztek. A szükséges akció, de még annak a kívánt végkimenetele is azon témák közé tartozott, amelyekről soha többé nem beszélhet. Behívatták az épület legfelső szintjén lévő irodába, és közölték vele, mit várnak el tőle. Vond ki a forgalomból ezt a gazembert! Nem tudok szebben fogalmazni, Len, bocsásd meg a kirohanásomat! Csapj le rá, és felnégyelt testét tedd ki a várfalra elrettentésül! Azt akarom, hogy a levágott fejéből patakzó vér csorogjon bele a szennyvízcsatornába. Mondjuk úgy, hogy közbelépünk. De magunk között szólva, nekem sokkal szimpatikusabb az, hogy pokolra vele! Tagadható, de hatékony akciót akarok látni. Bízom magában! Tartsa észben azt, hogy sokan vagyunk, akik nagyon szurkolunk, hogy sikerrel járjon! Nincs meg ehhez a kellő rutinom, már régen nem került sor ilyen akcióra – az én időmben ez az első. De biztosíthatom, minden erőmmel kiállok ön mellett, legyen szüksége bármire. Már amennyiben letagadható marad a dolog.

Fél órával később indulásra készen állt. Kiürítette íróasztalát, és dugig tömött aktatáskával az ajtóban udvariasan maga elé engedte asszisztensét. Fogalma sem volt, mennyi időt kell távol töltenie az irodájától. De az biztos, hogy történjék bármi, ő mindent belead.

Élvezte, hogy névtelenül elvegyülhet a metróban tolongó tömegben. Két jegyet vett, és az egyiket szótlanul hátranyújtotta a válla felett. Asszisztense, Sarah odanyúlt érte, és kikapta a kezéből. A mozgólépcsőn lefelé menet mellkasához szorította bőröndjét. A fogantyúra rálógó bő kabátujj alatt így rejtve maradt a csuklójához rögzített bilincs. A táskában térképek, grafikonok és kódolt kapcsolatfelvételi protokollok rejtőztek: minden szükséges információ ahhoz, hogy végrehajthassa az államilag titokban támogatott rajtaütést, hogy kiolthassa az életét annak, akiről valaki eldöntötte, hogy nem érdemli meg a békés öregkort.