Végel László

Bűnhődés

Úti szövegek

Noran Libro Kiadó

Tartalom

Nach Berlin…

Bűnhődés

1.

2.

3.

What is Yugoslavia?

Impresszum

Nach Berlin…

Megérkeztél. Gyalog rovod a berlini utcákat, ismételten körbejárod a nevezetes tereket, kifulladásig hajszolod magad, lábizmaid sajognak: makacsul ellenőrzöd képzeleted. Új ismerőseidet faggatod, bújod a napilapokat, régen olvasott, telefirkált könyvekre gondolsz. Azt az ábrándot teszed próbára, amelynek Európa a neve. Végre megidézheted azokat a szellemi, kulturális élményeket, melyek számodra erkölcsi kötelesség erejével bírtak.

Közelről szemléled a világot, amelyet távolból évtizedeken át meghatódva tiszteltél, amelyben – nem kis bűntudattal – naivan reménykedtél. Nehéz felsorolni, mennyi áldozatot hoztál ezért a reményért. Az egypártrendszer gyermeke vagy, hatása alól nem vonhattad ki magad, akkor is meghatározott, amikor vitába keveredtél vele. Pórusaidba ivódott, cinkosává tett, ügyesen tévutakra terelt, ahonnan elszántan rohamoztad a boldogabb jövőnek nevezett illúziókat. Az utópikus útból azonban damaszkuszi út lett. Beletörődtél abba, hogy ez véglegesen meghatározta az életedet. Semmit sem kezdhetsz immár elölről. Ennek a kudarcnak az élményével érkeztél meg Berlinbe: az önmagát eltékozló fiú jóvátehetetlen bűntudatával.

Eddigi tapasztalataidtól nem szabadulhatsz, a tékozlást nem teheted jóvá. Sztoikusan tudomásul veszed, hogy megöregedtél. Mindig kíváncsi utazó akartál lenni, de Berlinben döbbensz rá, nem vagy kívánatos utas: európai nosztalgiád csupán akkor nyugtázzák elégedetten, ha a peremvidék naiv rajongójaként távol maradsz a középponttól, így teszel eleget európai hivatástudatodnak. A peremvidékről érkezel, és ezért szükségszerűen betolakodó vagy. Túl a férfikor delén először találkozol Európa hétköznapi valóságával, eddig csak a kis nemzetek nyomorúságos civakodásait láttad, most a bőrödön tapasztalod a nagyok előkelő önzését. Az általuk ejtett sebek már-már láthatatlanok, de annál mélyebbek és tartósabbak. Éreztetik veled, mégiscsak mostohagyerek vagy, a barbaricum jóvátehetetlenül eltorzított, sajnálatra méltó emberfajtája maradsz. Tanuld a nagy európai nemzetek nyelvét, sajátítsd el kultúrájukat, ezzel legalább részben jóváteszed születési hibáidat. Nekik semmit sem kell tudniuk a barbaricumról, felesleges minden, a világoddal kapcsolatos ismeret.

Számkivetetten érkeztél, de számkivetett maradsz itt is. Lerobbant, piszkos városrészbe tévedsz, ismerős szavak ütik meg a füled; itt élnek az ázsiai, balkáni, Duna menti vendégmunkások, olcsó sörözőkben kóvályognak, hazavágyakoznak, miközben attól tartanak, hogy egyszer kitessékelik innen őket. Az önkéntes európai rabszolgák elégedettek; az összekuporgatott pénzzel hal áluk előtt megvásárolják a hazai édent. Ez a rabszolgaság lett az utolsó szocialista utópia. Beszélik a nyelved, de nem feded fel előttük kilétedet, szégyelled magad, hisz felismered, végső fokon te is olyan vagy, mint ők. Lelki rabszolga. A városmag felé veszed az irányt, a Ku’damm végén ácsorgó utcalányok magyarul, szerbül, lengyelül, csehül társalognak egymással. Rendőrautók suhannak el mellettük, a lányok az árkádok alá osonnak. Részeg patrióták dülöngélnek közöttük, alkudoznak, drágállják a barbár húst, a barbár nők ölelését. A magas tarifa miatt durván lehordják a lányokat, akiket csak a koromfekete berlini ég védelmez. A szalonokban a szocializmusból kiábrándult prágai, budapesti, belgrádi, zágrábi értelmiségi elit vezeklő szavakkal ostorozza a baloldali vétkeket, Berlinben a nemzetállami értelmiségiek is, de még az egypártrendszer babérkoszorúsai is üldözött ellenzékieknek tüntetik fel magukat. A sör habzik a pohárban, a barbárok panasza megvigasztalja a civilizáltakat: lám, ők megfontoltak voltak; időnként megveregetik a sorsvesztettek vállát, akik ettől elégedetten indulnak haza, úgy érzik, megkönnyebbültek, mert kimondták az igazságot, teljesítették szellemi hivatásukat.

A nyugati világban, az individualizmus bölcsőjében felismered, hogy közömbösen, mint az utcán árusított virslit, elfogyasztják személyiségedet. Máris úgy tűnik, búcsút kell venned illúzióidtól. Elvesztetted otthonod, mert a peremvidéken az igazi Európára vágytál, elvesztetted Európát, mert az nem ismeri saját peremvidékét. A nagy európai nemzetek szemében Európa már régen összezsugorodott. Nem lelkesedsz ezért a világért naivan és ártatlanul. Majdnem egy életen keresztül vonzó szellemi élményed, elérhetetlennek tűnő világod volt, de amikor találkoztál vele, éppen ennek az élménynek a hitele vált kérdésessé. Európában születtél, de Európát csak a képzeletben élted át. Európa elsősorban kultúra volt, és nem maga a valóságos élet.

Évtizedeken át a világnézetileg elszigetelt barbaricumban álmodoztál saját Európádról. De sohasem volt bátorságod kitörni a világodból, amelybe beleszülettél, amelyben illúziókat faragtál. Nem a kényszer akadályozott, hanem a félelem, hogy ha elmenekülsz, akkor önmagaddal, múltaddal szakítasz. Nem az erőszak, hanem az illúziók foglya voltál. Az évek múltak, mind kevésbé remélted, hogy egyáltalán látni fogod a kitalált Európádat, ám az ötvenedik életéved felé közeledve váratlanul szembesültél vele. Ajándékot kaptál, amikor már semmi örömet nem találtál benne. Késve érkeztél, mert korán születtél.

Üvegburában nevelkedtél, egyetlenegy világot ismertél, azt, amelyet hol gúnyosan, elkeseredetten, hol pedig lelkesen szocialistának neveznek. A férfikor küszöbére az egypártrendszer uralmának idején léptél, annak a gyermeke voltál. Tudtad, hogy léteznek más világok is, de sohasem volt erőd arra, hogy azokat válaszd hazádul. Ezt tartottad az egyetlen lehetséges világodnak, amelyet utólag fölényeskedve ostorozhatsz, elkeseredetten megtagadhatsz, önigazolást keresve bizonygathatod, valójában sohasem szolgáltad önkéntesen az értelmetlen kommunista kalandot. Lelkiismereted ezzel nem vezeted félre; belátod, ez a hazugság megalázó lenne, valójában ez a kaland határozta meg az életed, melytől utólag nem szabadulhatsz. Emléke örökké üldözni fog, reflexeidben akkor is él, amikor álmodban felriadsz. Álmatlanul forgolódsz az ágyban, és tudomásul veszed, immár nehezen lélegzel, felkelsz az ágyból, sötétben tapogatózol, arra gondolsz, az élők sorából eltávozott néhány meghitt barátod. Megiszol egy pohár cukros vizet, aztán aggodalmasan az ágyad melletti székre helyezett alma után nyúlsz. Az éjszakai zajokat hallgatod. Van még némi időd. A nappalok egyre rövidebbek, az éjszakák mind hosszabbak. A sötétben azon tűnődsz, hogy soha semmit sem fejezel be.

Ez az otthoni éjszakai csend kísért, miközben virrasztasz egy olcsó berlini szobában, honvágyaddal küzdesz, azon töprengve, hogy a szocialista világban a közeljövőben milyen sokan bohóckodnak majd: fennhéjázva hirdetik, mindent tisztán láttak, sohasem áldoztak semmilyen erőszaknak, legkevésbé a kommunista démonnak, az újsütetű posztszocialista próféták pilátusi ájtatossággal, buzgón mossák a kezüket. Akik egy életen keresztül írták jellemrajzaidat, meghatározták világnézeti alkalmatosságodat, máris tapossák azokat a zászlókat, amelyeket alakoskodva felszenteltek, miközben diadalmasan veregetik a vállad, és büszkén ismételgetik: minden romba dőlt. De a romok nem vigasztalnak, elővigyázatos vagy, a tévedhetetlenek egyik csapata után másikjön, és nem tudni, mit rejtegetnek kezükben. Így szorongat a honvágy, még akkor is, ha vágyadnak nincs igazi otthona.

Elutasítod ezt az újmódi alakoskodást. Nem kérsz látványos és olcsó felmentést. A romok között sem vagy boldog, levegő után kapkodsz, fuldokolsz. Immár, a férfikor végén, mindenhová magaddal cipeled a korán beköszöntött önemésztő öregséged, ettől a melankolikus felismeréstől a berlini utcákon még inkább kitagadottnak érzed magad. Itt azt várják tőled, hogy múltad miatt még nagyobb lelkiismeret-furdalás gyötörjön, nem titkolják előtted, gyógyíthatatlan betegségben szenvedsz, de legyél hálás azoknak, akik átmeneti időre fájdalomcsillapítót kínálnak fel, hálából sohase gondolj arra, hogy a betegségbe éppen ők taszítottak. Ne tedd szóvá, hogy mindannyian részt vettek abban a történelmi játszmában, amelynek az egyedüli vesztese te voltál. Két késsel vágták a jaltai sebet, az egyik nyugati kézben villogott. A hosszú évszázadok villongásaiban, a világháborúkban, a történelmi rulettjátékban a civilizált Európa sorra csatákat nyert saját álomkóros peremvidéke ellen.

Ezekből a vereségekből semmit sem tanultál. Az egypártrendszer titokzatos labirintusában megerősödött benned a félig-meddig bűnösnek kikiáltott Nyugat utáni nosztalgia; sokszor azt gondoltad, az a világ valótlanul távoli, kívül van a te kelepcéden. Bűntudattal gondoltál rá, de nem lettél szökevény, azzal hitegetted magad, te nem élhetsz idegenben, ezért inkább megadóan és elszántan felemelted önkéntes terhedet, önszántadból görnyedtél meg előtte; utólag ne keress hamis igazolást, erkölcsileg ne szépítsd a múltad, a megmagyarázhatatlan tévedéseket; a zegzugos, sötét tévutakat önkéntesen vállaltad, nem kényszerből, hanem reménykedésből cselekedtél. Utólag nem ment fel a vitathatatlan tény, hogy ha szembeszegültél volna az árral, akkor kényszerítettek volna, hogy vele ússz. Túlélő vagy, de ez nem lehet igazolásod. Nagylelkű volt irántad a kényszer, mielőtt teljesen elnémított: atyáskodva szánalomra méltó egérutat biztosított, játszott veled, mint a macska az egérrel. Te pedig hitegetted magad, hősiesen ellenállsz, ám minden egyes játszma végén beláttad, csak játékszer voltál.

Sajog a tested. Sóvárogsz az ismeretek után. Berlinben végre meggyőződhetsz arról, mennyit hazudtak neked, mennyit hazudtál magadnak, az ismeretek hamisak és feleslegesek voltak. Nem vagy képes lelkesedni, örülni. Megérkeztél, hogy lásd, megfelel-e a valóság annak a képnek, amelyet túlélőként eszményítettél; elképzeltél magadnak egy világot, amelyet Nyugatnak neveznek. Amelyről már gyermekkorodban úgy beszéltek, mint az ellenségedről, miközben te titokban, nem csekély bűntudattal, cinkosa lettél. Szorgalmasan felmondtad a kötelező leckét, de mindig másra gondoltál. Most a szemed előtt tárul fel minden. Behunyod a szemed, hogy jobban megfigyeld. Bizonyára jobban tájékozódnál, ha nem venne körül a tárgyi világ. A valóság akadályoz, hogy ellenőrizd saját ábrándjaidat. Nem vagy egyenrangú azzal a világgal, amellyel hosszú várakozás után találkoztál. Az ő nyoma kitörölhetetlenül benned van, a te nyomodnak viszont híre sincs. Azok a tájak, ahonnan érkeztél, úgy élnek itt, mint fantomvilágok. A gondjaid ragályos betegségek. Veszélyes bacilushordozó vagy, akit időnként fertőtleníteni kell.

A győztesek kicsinek tartják Európát, a vesztesek nagynak. Mindketten így keresik helyüket benne. De minél jobban megismered Európád, annál inkább megtanulod, milyen megalázó vesztesnek lenni. Tudomásul veszed, már akkor megalázkodtál, amikor teljesült a vágyad, s átlépted a mágikus országhatárt: lehorgasztott fejjel várakoztál a határőr előtt, hogy lepecsételje az útleveled; ez a kiszolgáltatott mozdulat jelenik meg a szemed előtt, miközben tapintatosan vizsgálod újdonsült ismerőseid arcvonásait, szeretnél betekinteni a világukba, mindent tudni akarsz róluk. Beszélgetsz velük, faggatod őket, kíváncsi vagy, tudomásul vették-e történelmi árulásaikat, azokat az évszázadokat, amelyekben önző módon feláldoztak, csak hogy saját bőrüket mentsék. Erről nem vesznek tudomást, nem szokták meg, hogy a törvénytelen gyerekek vádolják őket. A balekok hallgassanak. Semmi megindulást sem fedezel fel bennük, a beszélgetés folyamán belátod, nehezen értitek meg egymást. Sajnálkoznak sorsodon, az újságokból mindenről tájékozódtak, a képeslapokban olvastak szenvedéseidről, érdeklődéssel böngészték a disszidensek interjúit, akárcsak a sportrovatokat, tudat alatt ők is attól tartottak, betör közéjük a bolsevik vírus. Megveregetik a vállad, elismerik, jó határőr voltál, testeddel védted őket, végre elült a vihar, csökkent a veszély, pihenj meg, mondják, majd lapoznak egyet az újságban: újra a sporteredmények a legfontosabbak. Bűnrészességükről tudni sem akarnak. Nem kíváncsiak, mi sajog a határőr bőre alatt, kissé furcsállják óvatos, kétértelmű mondataidat, sajnálkoznak a csődbe jutott kelet-közép-európain, de azért udvariasan távol tartanak maguktól: tapintatosan kerülnek, mintha ragályos betegségben szenvednél. Néha megdicsérnek, átmenetileg kigyógyultál a pestisből, de véglegesen sohasem leszel egészséges. A koldusbot egyébként is utálatos jelkép. Maradj továbbra is önkéntes kísérleti alany a történelem bonckése alatt. Azonnal felismered, folytathatod monológjaidat, akkor sem értenének meg, ha komolyan figyelnének rád. Megjegyeztek néhány botrányos politikai ügyet, ó, ők mindent tudnak a kommunista diktatúráról, jelentik ki tudálékosan, és ezzel leveszik napirendről a rejtélyes kafkai pert. Nem éreznek több kötelességet irántad, de éreztetik veled, hogy adósuk vagy. Nach Berlin… Sóhajtasz fel rezignáltan. Szegény pária vagy, a meghasonlott peremvidéki. Onnan jössz, ahol találkozik Balkán és Pannónia, a hitelt érdemlő Európának csak te, a félig és mindig gyanús európai tartozol felelősséggel. Neked örök életedben bizonyítanod kell. Ők, a született európaiak, jó szándékkal vannak irántad. Érdeklődésük felületes, már régen elkönyvelték, hogy örökre Európa fattyúja leszel, de még ezt az állapotot is ki kell érdemelned.

Berlin falai között elismered: európai fattyú vagy. Nem érdemelsz többet. Történelmi skizofréniában szenvedsz, számodra Európa gúzsba kötött emlékezetének elnémulása vészterhes jel. Szerinted az emlékezet éltető eleme nem az élet, hanem a kultúra. S Európa elnémul, ha a kultúra, ha a periféria ellen elkövetett bűneiről kellene vallania. Küzdesz az emlékezet ébrenlétéért, naponta mented az élettől a kultúrát. Abban bízol, hogy megőrzöl valamit, az élet ideológusai közben kárörvendően vádolnak, mert ködös általánosságokba menekülsz. Cenzoraid szavai visszhangoznak benned. Valóságod legyen érzékletes, diszkréten osztályharcos szellemű, aztán – mikor elkoptak ezek a szavak – köteleztek, hogy gondtalanul játssz a szavakkal, a nyomorúságos világban karcsú mondatokat körmölj, miközben a komisszárok a szalonokban szivaroztak, és a szépséget dicsérték. Aztán ezek a mondatok is elkoptak, a peremvidéki hatalmak alatt megremegett a föld, mire azt követelték, hogy dicsérd a nemzetet, melynek ők a megmentői és felszentelt vezérei. Bárhová pillantottál, mindenütt hamis prófétákra bukkantál, az emberek éheztek, és más világ után vágyakoztak, a próféták viszont szaporodtak, mint a gombák. Ezt nevezik történelemnek. Nem egy-egy gondolat volt hamis benne, hanem az egész élet, a teljes valóság. Ami konkrét és megtapasztalható – az félrevezető és hazug. Tömegek esküdtek rá, testvér a testvért, az egyik nemzet a másikat pusztította, üldözte, gyűlölte, örök időkre kiátkozta. A véres Duna menti, balkáni misztérium legnagyobb szemfényvesztése éppen a valóság volt. És még most is a valóságot kérik számon tőled a hazugság fényesen kitüntetett szolgái. Nem gondol senki arra, hogy a te valóságod túl van a láthatón és érzékelhetőn, a kollektívan élvezhető valóság ópiumán. Kelet-Közép-Európában a legnagyobb hazugság éppen a valóság, már nem hiszel benne, nem vagy kíváncsi rá; abba kapaszkodnál, ami felette van ennek, és megmagyarázhatatlan erőként irányít, amelyet szorongásból mindentől elvonatkoztatott, tiszta gondolatnak nevezel. De tudod, hogy sokkal többről van szó. Csak ez a szorongás hozhatja meg számodra az utolsó kegyelmet, a feloldozást.

A kettes földalattival utazol, Potsdammer Platz, Unter den Linden, Friedrichstrasse, Nordbahnhof, rohan veled a szerelvény, ezeken az állomásokon nem áll meg, fekete, üres tér fenyeget, csak itt-ott csordogál be némi fénysugár; a sötét folyosón árnyékok suhannak el, azt hiszed, katonákat látsz. A Humboldthainen fékez a metró, besodródik a tömeg, megnyugszol, úgy nézel magad elé, mintha rémlátástól szabadultál volna, az utasok azonban szinte közönyösek, látszólag tudomást sem vesznek a váratlanul bekövetkezett csendről, melyet a sötét metróalagutak idéztek elő. A szokásos jelenet azonban vészterhes emlékeket rejteget. A berlini polgárok nem felejtenek. Belátod, hogy ez látszat, a kettészelt város, Európa legnagyobb fájdalma, amely végzetesen meghatározta a történelmed. Évek múltán az éjszakai híradóból értesülsz, döntögetik a falat, de tudomásul veszed, a te történelmed ettől nem fog alapvetően megváltozni. Újra meg újra azokra a percekre emlékezel, amikor berlini barátaiddal időnként a fal közelébe tévedtél, egy pillanatra észrevetted, amint vészjóslóan a falra tekintenek, majd az ég felé fordítják tekintetüket, mintha a bosszúálló istenektől kérnének segítséget. De az istenekhez intézett kérést nem mondták ki hangosan, csak tárgyilagosan megállapították, a legnagyobb emberi, hatalmi, politikai igazságtalanságról van szó, ami egy nemzetet érhet. Az isteni bosszúról hallgattak. Az ő szemükben ott kezdődik az európai igazságtalanság, ahol a fal elkezdődik – és ott is fejeződik be.

Ők az értelmetlen megtorlásról értekeznek, de eszükbe sem jutna, hogy az egész európai jelen idő botrányos igazságtalanság, helyrehozhatatlan és értelmetlen bosszú. A láthatatlan európai falakat, melyek tövében időnként apró tüzek gyúlnak, nem döntötte le senki. Európa peremvidékén a falak láthatatlanok és ledönthetetlenek. A háborúk, a hatalmasok népeket osztottak el, városokat, folyókat szeltek ketté, az európai győzelmekben mindig a nagyok játszottak a kicsikkel, állítólag saját biztonságuk érdekében. Mindig könnyelműen feláldozták a törvénytelen gyermekeket. Nézed berlini barátaid arcát, te megérted őket, ők azonban nem értenek belőled semmit. De mi jogon számítasz a megértésre? Akkor döbbensz rá, hogy a legszenvedélyesebb európaiak mindig annak a peremén születnek. A fattyúk komplexusa erősíti az európai öntudatod. Ezt ők is sejtik. Ezért természetesnek tartják, hogy te kockáztatsz egy eszméért, amit ők élveznek. A fattyúknak hatványozott lelkesedéssel kell igazolniuk saját sérült európai hovatartozásukat.

Szórakozottan érdeklődnek felőled, mondod, honnan jössz, mi a nemzetiséged, bizonytalanul méregetnek, nem tudnak sehová sem besorolni, fogalmaik érzéketlenek erre. A nagy nemzetállamok fiai csodálkoznak a soklelkű kisebbségin, nem tudják, hová sorolják; ha múzeumba tennének, pedánsan gondoznának, de a valóságban csak zavaró tényező vagy. Ezért nem értik történeted, amelyet apáik szőttek, ők csupán örököltek. Te is az örökségbe tartozol. De most úgy szabadulnának tőled, mint kurválkodásuk kellemetlen emlékétől. Buzgón ismétled magad, a sorozatos ismétléstől fokozatosan nevetségessé válsz. Láthatod, hogy nem számítasz semmit az életükben. Szükséges rossz vagy, gazdátlan és az elhanyagolt peremvidéki, félig barbár és félig civilizált. Apáik talán még emlékeznek, de nincs jogod kérdőre vonni őket.

Csábító kozmopolitizmussal vigasztalnak, az európai öntudatra emlékeztetnek, azt mondják, megszabadulsz szorongásaidtól, ha olyan leszel, mint ők; olyasmit sugallnak, amiben maguk sem hisznek, és amit ők soha el nem fogadnának. Azzal csillapítják fájdalmaidat, hogy bízzál Európában, ami mindig aztjelenti, engedd át magad a nagy európai nemzetállamok szellemének, lassan és apránként, először azonosulj a nemzetállam kultúrájával, aztán a szellemével, végül a nyelvével. Az európai öntudat ma még a nagy európai nemzetállamok önimádata. Ezek a nemzetállamok évszázadokkal ezelőtt távoli térségekben hódítottak, aztán elvesztették azt, mit meghódítottak, mire a szomszédban pótolták azokat. Ha majd veszélybe sodródnak, szóba állnak veled, felkészítenek, hogy megvédd őket. Közelükbe engedtek, hogy tanuld a leckét: neked megszállottan hinned kell Európában, hogy feláldozd magad érte. A súlyos háborúkban a barbárokat mindig az első sorokba küldik, és nemes kötelességükre figyelmeztetik.