Pataki Ferenc

Hosszú menetelés

A Fidesz-jelenség

(Társadalom-lélektani vázlat)

Noran Libro

Tartalom

1. Előzetes megfontolások

ELÖLJÁRÓBAN

A RENDSZER

KÖZELÍTÉSEK

2. Hosszú menetelés

3. A politika pillérei

4. Vezérkultusz és letéteményesei

5. Hatalom és utóbolsevizmus

6. Eszmei látóhatár: magyar öncélúság

7. A Fidesz mint párt

8. Egy és más a tagságról

9. A Korszak és versenytársak

10. A Fidesz-beszéd

11. Mérleg és kilátások

12. Utószó helyett – A foci a politika modellje?

Impresszum

1.
Előzetes megfontolások

ELÖLJÁRÓBAN

Napjaink magyar társadalmában a Fidesznek jutott a „pillanat hőse” szerep. Tegyük tüstént hozzá: a történelmi pillanatok felettébb képlékenyek, olykor hetekig-hónapokig, máskor évekig-évtizedekig tartanak. Bármennyi szó esett is az elmúlt években a Fidesz történetéről és útjáról a kétharmadig, a hatalom osztatlan birtoklásáig, bármily sokféleképpen mérlegelték az érintett szakemberek azt az alig negyedszázados utat, amely a rendszerváltás lázában született ifjú csapatot eljuttatta a hatalom csúcsaira, valójában ennek az útnak számos részletét homály fedi.

Létezik egy „Fidesz-jelenségnek” nevezhető, különös történet, amelyhez fogható kevés akad az újabb kori európai históriában. A Fidesz-jelenség azért is méltó lehet megkülönböztetett figyelmünkre, mert a történet szereplőinek – főképp főszereplőjének – kulcsszerepe lesz annak a kritikus fordulópontnak a kimenetelében, amelynek belátható időn belül el kell dőlnie. A magyar társadalom fejlődése vagy visszabillen a rendszerváltással elkezdődött és a klasszikus, nyugat-európai fejlődési utat jelentő vágányokra, vagy pedig – mint már annyiszor – torzóban marad minden olyan lehetőség, amely a változással felkínálkozott; Magyarország belemerevedik egy keleties, tekintélyelvű, anakronisztikus rendszer ásatag kereteibe, vagyis abba a gazdasági szükség által kikényszerített, „demokrácia utáni” állapotba, amelyről a miniszterelnök beszélt. Az ilyen típusú rendszereket – a történelem tanúsága szerint –, ha egyszer megszilárdulnak, csakis megdönteni lehet, mint általában a zsarnoki berendezkedéseket. A másik lehetőség, hogy belső bomlási folyamataik és konfliktusaik feszítik szét őket. Az ilyen rendszerek ugyanis képtelenek az önreflexióra és az önkorrekcióra, ezért egyre súlyosabb hibákat követnek el, ugyanakkor állandó sikerpropagandára van szükségük.

A kritikus fordulópont mélyén rejlő választás valójában egy önmagára szüntelenül reflektáló, önkorrigáló és önfejlesztő társadalom képét állítja szembe a félázsiai, a törzsi társadalom tradícióit követő berendezkedéssel, amelyben az állami mindenhatóság eltéphetetlenül összekapcsolódik a centralizált hatalom képzetével.

A Fidesz teljhatalma a szemünk láttára bontakozott ki. Ezt a semmi által nem korlátozott, ám a demokratikus formák látszatát mégis őrző rendszert jelenleg csupán az a nemzetközi erőtér képes kontrollálni, amelybe az ország jelenleg beleilleszkedik: a NATO, az EU és a Visegrádi Együttműködés.

2011 nyarán adtam közre a XXI. század első évtizedének egyes honi fejleményeiről szóló társadalom-lélektani esszékötetet. Ennek előszavában jeleztem, hogy az írások valójában az „Öszödtől a kétharmadig vezető út” állomásait és jellemző folyamatait kívánják nyomon követni. Ekkor már csaknem egy esztendő telt el a 2010-es választások óta. Kibontakozóban voltak a kétharmad következtében lehetségessé váló intézkedések és az újszerű hatalmi viszonyok. De ekkor még nem állt rendelkezésre elegendő anyag és kellő tapasztalat ahhoz, hogy – legalábbis első közelítésben – átfogó mérleget vonhassunk a Fidesz-világról, erről a sajátos, új pártállami rendszerről. Ez az új pártállam a hagyományos parlamentáris demokrácia formáiban és konvencionális alakjaiban jelent meg és lépett a honi történelem színpadára. Az alábbiakban valójában arra vállalkozunk, hogy kissé alaposabban szemügyre vegyük ezt a különös jelenséget, ezt a minden ízében hungarikumnak nevezhető képződményt, amely a magyar történelem újabb szakaszának sajátos hozzájárulása az európai integrációs folyamatok tarka képének alakulásához. Akár egy népmesei narratívummal is kezdhetnénk a történetet.

A radikális jobboldali mozgalmak Európa-szerte fellendülőben vannak; okait még többször érintjük majd a továbbiakban. Nem kétséges, hogy a Fidesz szerves része ennek a hullámnak, ebben a tekintetben nem minősíthetjük sajátosan magyar jelenségnek. De létrejötte, eszmeköre, szimbólumvilága, útja a hatalomig és politikai stílusa, nyelvezete összetéveszthetetlenül a honi történelemben és a rendszerváltást követő magyar viszonyokban gyökerezik. A mesehősök magyar „népviseletben” járnak.

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy fővárosi jogászkollégium, amelynek falai között véletlenszerűen összeverődött egy maroknyi fiatal ember, jobbára vidéki, első generációs jogász ifjak és lányok, akik az egyre inkább fellazuló Kádár-rendszer viszonyai között eszméltek önmagukra. Ekkor fejezték be középiskolai tanulmányaikat, estek túl a katonai szolgálaton, s léptek be az egyetemi polgárok világába. Egy a korábbinál nyitottabb országban, a demokratikus ellenzék és a szamizdat virágzásának időszakában immár szabadabban tájékozódhattak, s együttes vállalkozásuk során egy olyan csoporttá szerveződtek, amely fiatal oktatók, reformszocialista politikusok és politikustanoncok támogatásával mihamar meglelte sajátos önálló tájékozódásának útjait. Ráeszmélt arra, hogy egy olyan politikai csoportosulást képez, amely nagy dolgokra vállalkozhat. A rendszerváltás olyan ugródeszkát jelentett, amely a hatalom vagy legalábbis a politikai közélet centrumába röpítheti őket. Sajátos személyes kötelékek, olykor maffiaszerű vonások, baráti, szerelmi kapcsolatok szőtték át ezt a társaságot. Tagjai egy olyan magot alkottak, amely valójában mindmáig – tehát bő két évtizeden át –, bizonyos, a többséget nem érintő szakadások, változások ellenére, képes volt megóvni önmagát. Elérte azt a szinte meseszerű teljesítményt, amire nincs példa a modern Európában. Ez a maroknyi ifjú csapat egy párt élén a hatalom birtokába jutott, s egy ország sorsának irányítója lett. Most azon a ponton vagyunk, hogy immár körvonalazható az a rendszer, amelyet ez a napjainkra tömegpárttá, néppárttá s a hatalom birtokosává lett kezdeti kisded csoport az ország jövőjeként elképzel, és amely a jövő megvalósításának eszközeit is a markában tartja. Az ünnepi zászlófelvonások alkalmával felsorakozó közjogi főméltóságok mindegyike immáron az „alapító atyák” szűkebb csoportjának képviselője; ez alighanem jelképes üzenet.

A mesék happy enddel szoktak végződni, itt most a mese közepénél tartunk. Hogy happy end lesz-e vagy sem, azt ma még nem tudjuk, a történet nincs befejezve. Csak a forgatókönyve készült el, a szerepeket is kiosztották, és most folyik a főpróba. A színpad neve Európa. Olyan dráma zajlik itt, amelynek nincs megírt forgatókönyve, úgy készül, mint a Jancsó-filmek – rögtönzésekkel, hosszú snittekkel, váratlan ötletekkel, külső hatásokra adott válaszokkal, kényszerpályákkal, ugyanakkor ilyen vagy olyan módon minősíthető kreatív ötletekkel. A másik megközelítés szofisztikáltabb lehet, és elsősorban történeti analógiákat keres annak jellemzésére, hogy mi az, ami hazánkban zajlik, és a két évtizedes folyamatok eredményeként előállt. Ez jogosult mindaddig, amíg tudatában vagyunk, hogy a történelemben a helyzetek, a helyzetek szereplői, a helyzetekben rejlő esélyek és lehetőségek soha meg nem ismétlődnek, minden történelmi helyzet egyedi és egyszeri, szükségszerűségekkel és véletlenekkel telítve jelenik meg a történelem színpadán. Semminemű analogikus elemzés nem merítheti ki a jelenség újszerűségét, sajátos vonásait. Ilyen a Fidesz-jelenség is.