Anoni Mara

Bűn vagy bűnhődés

Vallomás egy traumáról és a terápiáról

Noran Libro Kiadó

Tartalom

A terapeuta utószava

Impresszum

„Fátylat a múltra, a fájdalmakat el kell felejteni!” – mondt a a legnagyobb jóindulattal a reumatológusom, amikor látta, mennyire kivagyok. „Az egész teste stresszről, szorongásról árulkodik” – tette hozzá. Először beszéltem idegennek a terápiámról, a depressziómról és arról, hogy mi történt velem gyermekkoromban. Láttam rajta, mennyire együtt érez velem, mennyire sajnál, és mennyire nem ért semmit. Senki sem érti, hogyan bélyegez meg egy életre a gyermekkorban elszenvedett trauma. Nem azért nem értik, mert hiányzik belőlük az együttérzés, vagy mert nem akarnak segíteni – hanem azért, mert kívülállóként ez az egész szörnyűség elképzelhetetlen.

Ekkor erősödött meg bennem a gondolat, amely már ott motoszkált az agyamban: könyvet kell írnom. Szinte küldetésnek éreztem. Hogy megértsék, hogy elhiggyék. Elhiggyék, hogy akár harminc-negyven év múltán is érezhetjük egy trauma következményeit. És azért is, hogy jobban vigyázzanak a gyermekeikre. S hogy azok, akik ugyanazon mentek át, mint én – és azt hiszem, meglepően sokan vagyunk –, tudják, hogy nincsenek egyedül. Nem őrültek. Be szeretném bizonyítani nekik – és magamnak is –, hogy a szenvedésbe nem kell beletörődni, igenis van kiút. Legalábbis remélem, hogy van. Nem kell gyűlölni magunkat, és nem kell a fóbiáinkkal együtt élnünk.

S írom talán azért is, mert magyarázattal tartozom a családomnak. Ha a lányaim elég nagyok lesznek hozzá, lehet, hogy nekik is odaadom ezt a könyvet. Hogy megértsék, miért voltam olyan, amilyen voltam, és mennyit küzdöttem azért, hogy jobb legyek. Nem tudom, ez mennyire sikerült, mindenesetre nem az igyekezetemen múlt. A harc, amelyet folytattam-folytatok, elsősorban értük van, róluk szól. Persze még nem vagyok biztos benne, hogy mindenről tudniuk kell, talán nem rakhatok rájuk ekkora terhet. Meglátjuk, mit hoz a jövő, és milyen kérdéseket tesznek majd fel nekem. A féligazság is igazság, talán elég lesz nekik annyi is.

Azért is írom e sorokat, hogy köszönetet mondjak a férjemnek, aki elvisel és szeret, aki ezen a rögös úton végig és töretlenül támogatott. És természetesen köszönettel tartozom a pszichológusomnak, aki a nehéz analízisen végigkísért, hozzáértéssel és végtelen türelemmel segített. A kettőnk kitartó, sokéves munkája nyomán állt össze egy egésszé ez a történet. Az életem története.

„Nem akarok oviba menni!” – zokogja Lili lányom. Ötéves, eddig semmi gond nem volt az óvodával, most viszont nem bírom bevinni. Sír odabent, de sír otthon is. Vigasztalhatatlan. Ebéd után elhozom, ahogy a nagyobbal, Borival is minden nap tettem. De akkor is szorong, és másnap kezdődik minden elölről. A péntek egy kicsit jobb, jön kétnapnyi lélegzetvétel. Nem eszik, nem játszik. A fájdalma nekem fáj, túlzottan empatikus vagyok. Reggelente együtt szorongunk az induláskor. Mi baja? Mi nyomasztja ennyire? Mitől fél? Nem tudok segíteni rajta. Hogyan nyugtassak meg egy szorongó gyereket, ha a magam szorongásán sem tudok úrrá lenni? Ez így nem mehet tovább: muszáj segítséget kérnem, elviszem egy pszichológushoz.

Így kezdődött életem legnagyobb kalandja, a pszichoterápia. Telefonos egyeztetés után a férjemmel együtt mentünk el egy pszichológusnőhöz, Lili nélkül. Egy ismerősöm ajánlotta őt, nem akartam csak úgy beesni valakihez. Sokat vártam ettől a találkozástól, és féltem is tőle: a családban a pszichológusok sarlatánként vannak elkönyvelve. Mind hülye, mindenkiből bolondot csinálnak.

Nem is tudom, hogyan volt merszem ekkorát lépni, talán csak a végső elkeseredés tett ilyen bátorrá. De minden porcikámmal éreztem, hogy ez lesz a megoldás. Azt mondtam magamnak: ha a pszichológus jó benyomást tesz rám, a kezei közé adom Lilit. Ha nem, felejtsük el! Eléggé (túl?) könnyen alkotok véleményt az emberekről, bíztam benne, hogy egyszerű lesz a döntés. Alaposan kifaggatott minket Liliről, a bajairól, arról, mi hogyan reagálunk a cirkuszaira; egy órát beszélgettünk.

Közben a férjem szóba hozta a hipochondriámat, a szorongásaimat. „Hogy jön ez ide?” – kértem ki magamnak. És így is gondoltam. Eszembe sem jutott, hogy az én szorongásaimnak közük lehet a gyermekem problémáihoz. Hiszen olyan ügyesen leplezem, a lányaim ebből semmit sem érzékelhetnek… Különben is, amióta a lányok megszülettek, jól vagyok. Nincs időm nem jól lenni: minden percemet lefoglalják a gyerekek és a munka.

Aztán eljöttünk. Én pedig nem tudtam dönteni, képtelen voltam véleményt alkotni. Akkoriban persze még nem tudtam, hogy a pszichológusok specialitása a semlegesség. „Milyen volt?” – kérdezte anyám. „Semmilyen.”

Végül mégis úgy döntöttem, hogy járatom hozzá a lányomat. Nem nagyon maradt más lehetőség, Lili addigra már hónapok óta nem volt oviban. S talán egy sokadik érzékemmel megéreztem: pszichológusnál a helyünk.

A terápia kezdetekor harminchét éves voltam, csupán egy évvel több, mint ahány anyám volt, amikor én születtem. A negyvenes válság szelét kezdtem már érezni, ezért kitaláltam – a férjemmel egyetértésben –, hogy a két lányunk mellé összehozunk egy harmadik gyereket. Egy kisfiút. Csakhogy nem akart sikerülni. A továbblépéshez vizsgálatokra lett volna szükség, de ezekre nem akaródzott elmennem. Talán a lelkem mélyén nem is annyira akartam ezt a terhességet. Vagy talán éreztem, hogy a terápia az utolsó esélyem a gyógyulásra. Egy terhesség nem nagyon összeegyeztethető a múlt feltárásával, az enyémmel biztosan nem. Nem szalaszthattam el ezt a lehetőséget.

A nagyobbik lányunk tíz-, a kicsi ötéves volt, mindkét terhességgel tíz-tíz kiló ragadt rajtam. A külsőm persze mit sem érdekelt, próbáltam a gyerekek mögé bújni: őket nézzék, ők az én büszkeségeim, én itt sem vagyok. Próbáltam a munkámba temetkezni. Egy ideig rengeteg volt, szerencsére. Napi száz óra, ez volt nekem az ideális, és nem csak anyagilag. A bajok kezdetekor azonban a pluszmunkák megcsappantak. Jobban ráértem, tehát jobban szorongtam.

Gimnáziumban tanítok spanyolt, munkamániás vagyok. Rajongok a munkámért, és azt hiszem, jól is csinálom. Minden rendben van velem, amíg a tanteremben vagyok. A tantermen kívül… Ez már keményebb dió.

Hetente kétszer vittem Lilit a pszichológushoz. Furdalt a kíváncsiság, hogy mi zajlik az ajtó mögött, igen elítélhető módon megpróbáltam hallgatózni, de mindhiába. Lili mindenesetre szívesen ment. A tünetei pedig látványosan javultak, már az első alkalom után vissza tudtam vinni az óvodába. Csoda történt! Ma már persze tudom, hogy nem csoda volt. Lilivel megbeszélték, hogy ekkora gyereknek az oviban a helye. Ennek nem mondhattam ellent, nekem is tartanom kellett magamat ahhoz, amiről ők ketten, zárt ajtók mögött megegyeztek – és ez hihetetlen erőt adott. Máris jobban kezeltem a reggeli elválás problémáját.

Öt alkalom után a pszichológus ismét konzultációt javasolt velem és a férjemmel. Halálra izgultam magam, mit fog mondani, mi baja Lilinek. Arra végképp nem számítottam, ami végül elhangzott. „A gyereknek nincs semmi különösebb baja – nyugtatott meg bennünket. – Szívesen leülnék viszont néhányszor az anyukával.”

Leültünk. Négy és fél évre.

Eleinte csak néhány alkalomról volt szó, konzultációról, és az első órán még sokat beszéltünk Liliről. Aztán megkérdezte, velem hogyan is volt ez az „ovi”-dolog gyerekkoromban. És akkor elkezdtem beszélni. Ezután már terápiát javasolt, heti egyet, majd amikor egyre rosszabbul lettem a terápia súlya alatt, áttértünk a heti kettőre.

Négy és fél évig tartott a terápiám. Valószínűleg nem jutottunk mindennek a végére, de a pszichológusom külföldre költözött. Az elválás – akárcsak Lilivel az oviban – rettenetesen nehéz és fájdalmas volt. A fájdalom mára elmúlt, és átadta a helyét egyfajta édes-keserű nosztalgiának.

Nem tudtam, mibe vágok bele. Nem ismertem a terápia hatásmechanizmusát, semmit sem tudtam a mellékhatásairól, és nem is sejtettem, hogy alapjaiban változik meg az életem. És nem csak az enyém. Véletlenül jutottam el pszichológushoz: ha a lányommal nincs gond, talán sosem kérek segítséget. Eszembe sem jutott, hogy amit érzek, gyógyítható, orvosolható. Azt sem mértem fel igazán, mennyire nagy a baj; főleg azóta folytattam ezt a struccpolitikát, hogy a lányaim megszülettek. Az anyaság mögé jól el lehet rejtőzni, a szülés után valójában megszűntem létezni.

De nem hiszek a véletlenekben. Az sem véletlen, hogy a lányommal gondok voltak: ezeket a nehézségeket én magam, illetve az én bajaim okozták. Látszólag csendes vulkán szunnyadt bennem, de a láva mindig is ott fortyogott, és csak a kitörésre várt.

S ma már azt is tudom, hogy a gyerekek elől semmi sem marad rejtve. Isten tudja, hányadik érzékükkel az anyjuk minden rezzenését érzékelik. Főleg Lilivel volt ilyen jellegű a kapcsolatom: nálam mindig előbb vette észre, ha a hullámvasút lefelé vitt. Úgy működik a kijelzője, mint egy barométer. Ahogy rosszabbul vagyok, valami baja támad, fájdítja a fogát, a hasát. S ahogy rosszabbul vagyok, kapóra jön nekem az ő baja, testet ölthet a szorongás – és vele szorongok én is. Ördögi kör ez.

Régen úgy gondoltam, hogy boldog kisgyerekként, tökéletes családban nőttem fel. Anyám zsidó, igazi jiddise máme, a szó jó és rossz értelmében. Amúgy a szüleim ateisták, de azt hiszem, a zsidóság az ember vérében van; vallás ide vagy oda, ettől nem lehet „szabadulni”. A nővérem nyolc évvel idősebb nálam.

Mindenki csodált a a családunkat, hogy mennyire összetartó, nemhogy napi, hanem „órai” kapcsolatban voltunk mindig is. Sosem gondoltam, hogy a terápia arra döbbent rá: nem jó ez a szoros kötelék, a szeretet nem feltétlenül segítség, lehet átok is. S hogy ezzel a szeretettel meg lehet fojtani egy gyereket. Álmomban sem hittem, hogy éppen ezt a „tökéletes” családot fogom később annyi mindenért okolni.

Késői gyermek voltam. Anyám szerint nagyon késői. Ma, negyvenkét éves fejjel, már nevetségesnek tartom a cirkuszt, amelyet az életkora miatt csinált. Mindig abban a tudatban éltem, hogy az én anyám nagyon öreg. Tudom persze, hogy más idők voltak, kevesebben szültek harmincöt év felett. Ma már ez teljesen elfogadott. De azt hiszem, már akkoriban sem volt annyira rendkívüli, mint amilyennek ő beállította. Szégyenkezve emlékszem vissza, mennyire szerettem volna egy fiatal, csinos anyukát. Talán valamilyen hiányérzetem volt, talán tudat alatt éreztem: nem igazi ez a kapcsolat, a látszólagos fúzió felületes – nem elég bensőséges kapcsolatot leplez.

Amikor a terápia alatt sikerült húsz kilót leadnom, és 50-es ruhaméretről 40-esre lemennem, a lányaim boldogabbak voltak, mint én. „El sem tudja képzelni, mennyit jelent ez nekik” – mondta a nagyobbik lányom osztályfőnöke. Ig aza volt. Nem is az esztétikumról van szó, hanem arról, hogy a nőiességet tőlünk kell megtanulniuk. Fontos, hogy érezzék: jól vagyunk a bőrünkben. A terápia kezdetekor ezt nem mondhattam el magamról. A korábbi évek vásárlási láza akkoriban a visszájára fordult: képtelen voltam bármit is megvenni magamnak. Ronda voltam mindenben, gyűlöltem magamat: kerültem az embereket, nem állt messze tőlem a szociális fóbia.

Úgy emlékszem, a második órán meséltem el életem traumáját, amelyről akkor még nem is sejtettem, hogy trauma. Talán a szó jelentésével sem voltam teljesen tisztában. A mai napig nem tudom, miért mondtam el, honnan vettem hozzá az erőt, a bátorságot, honnan tudtam, hogy ennek bármilyen hatása lehetett az életemre. Persze előfordulhat, hogy mindig is gyanítottam, de megpróbáltam titkolni magam elől. Talán egy teszt volt, tudnom kellett, hogy képes vagyok-e ilyen titkokat „kifecsegni”. Vagy egy meghatározhatatlan ösztön súgta: elsősorban erről kell beszélnem.

Esetleg azt reméltem, hogy ennyivel megúszom, egyéb szorongásaimról és baklövéseimről nem is kell már mesélnem. Igen, talán leginkább koncnak dobtam oda azt, amiről kiderült, hogy a legfontosabb történés volt az életemben. Ez a trauma alapvetően meghatározta életem további alakulását, ez alakította a személyiségemet, ennek rendelődött alá minden az életemben.

Nehéz műfaj a terápia. Az enyém ülős volt, nem olyan, mint amilyet az amerikai filmekben látni, ahol a páciens díványon hever, a pszichológus pedig mellette, esetleg mögötte ücsörög. Sok szempontból az könnyebb lehet: néha nehéz a másik tekintetét elviselni. De az én terapeutám fotelban rendelt, és nekem ez jó volt, fontos volt őt látnom és éreznem. Amikor nehéz volt állni a tekintetét, a szőnyeget bámultam. Voltak órák, hogy szinte végig nem tudtam ránézni. Szerinte ez a szégyen jele. Ami azt illeti, szégyenkezésből nem szenvedtem hiányt.

Igen, biztosan magamat akartam tesztelni az elején, hogy el tudom-e mesélni azt, ami elmesélhetetlen, hogy ki tudok-e mondani olyan szavakat, amelyeket több mint harminc évvel azelőtt kellett volna kimondanom – hogy a titkot, amely olyan régen nyomja a lelkemet, el tudom-e mondani valakinek. És el kellett már mondanom. Ennyi év egyedüllét után meg kellett osztanom valakivel a végtelen magányomat.

Nagyon hamar elkezdtem kötődni a pszichológusomhoz. Nem értettem, mi történik velem, teljesen a hatalmába kerített. Szívet melengető és ijesztő érzés volt egyszerre. Kicsit olyan, mint a szerelem mindent elsöprő ereje. Meg is rémültem ettől. Örültem, hogy nem egy férfihoz mentem, mert nem tudom, hogyan bírtam volna a férjem szemébe nézni az órák után.

Elkezdtem egyik óráról a másikra élni, a pszichológusom belém költözött, átvette felettem a hatalmat. Őt kerestem és láttam mindenütt. Eleinte próbáltam küzdeni az érzés ellen, de annyira jó volt szeretni valakit, ragaszkodni valakihez, és főleg: beszélni végre. Azt hiszem, ezt csak az értheti meg igazán, aki volt már terápiában – más szemében ez csupán sarlatánság. Bár az az igazság, a férjem az elejétől fogva megértette, mennyire szükségem van nekem erre, és ezért örökre hálás leszek neki. Sosem kérdezősködött; nem tudom, honnan tudta, hogy ez a legjobb, amit tehet értem.

Nem úgy anyám. Nagyon nehezen viselte, hogy pszichológushoz járok, hogy „kifecsegem a családi titkainkat” a „Nőnek”. „Már megint a Nőhöz mész?” „Meddig fogsz még járni?” „Meghülyít az a Nő.” Hasonló megjegyzések szőtték át a mindennapjaimat. Jól érezte, hogy ellenében dolgozunk mi ketten, a „Nővel”, aki szép lassan megértette velem: nem tesz jót nekem, hogy fúzióban próbálok élni anyámékkal. Nem természetes, hogy anyám minden percemről tudni akar, beszámoltat, napjában legalább háromszor beszélünk. Hetente több délutánt is nálunk töltöttek a szüleim.

Anyám elvárta, hogy minden nap felhívjam, amikor beértem a munkahelyemre, és mire hazaértem, már csöngött a telefon. Kívülálló ezt nem nagyon értheti, hiszen megtehettem volna, hogy nem hívom, vagy nem veszem fel a telefont. De amikor az ember ebben nő fel, azt gondolja, hogy ez a normális. „Mibe kerül neked felhívnod, és megnyugtatnod?” – kérdezte gyakran anyám. Semmibe, hittem akkor. Ma már tudom, hogy nagyon sokat fizettem ezért. Hálát adok az Istennek, vagy inkább a terápiának, hogy ezt a harcot a gyerekeimnek már nem kell megvívniuk velem.

Mi a különbség a pitbull és a jiddise máme között? – kérdezi a pesti vicc. A pitbull néha elenged…

Szép lassan elkezdtem ritkábban hívni, a háromból néha már csak napi két hívás lett. És persze sok-sok botrány. A távolság végre kezdett nőni közöttünk, azokat a lépéseket tettem meg, amelyeket mások tizennyolc éves korukban. Anyám a mai napig nem érti, miért kell, hogy ez a távolság meglegyen közöttünk, de végre kivívtam, hogy én szabályozzam, nem ő. Hát így kezdődött az én terápiám.

Nagyon fájt, hogy anyám neheztel rám, amiért, minden ellenérzésével dacolva, pszichológushoz járok – és főleg az volt rettenetes, hogy még csak eszébe sem jutott, hogy erre esetleg nyomós okom van. Sosem kérdezte meg, miért van erre szükségem. Egyetlen dolog izgatta igazán: rá panaszkodom-e? Ő-e az oka, hogy terápiába járok?

Anyám harminchat éves volt, amikor megszült, addigra már volt egy nyolcéves nagylányuk. Zűrös újszülött voltam, vércserés, csenevész, sokára engedtek ki a kórházból. Sokáig vérszegény maradtam, és egyéves korom körül volt az első lázgörcsöm. Mindenkire ráijesztettem, attól kezdve csak arról szólt minden, hogy próbáltak életben tartani.

Most már tudom, hogy valószínűleg túlreagálták a dolgot, mint minden betegséget a családunkban. Minden e körül forgott, fáj-e valamim, lázas vagyok-e, szinte ennek szólt minden puszi, ami sosem az arcomon, hanem a homlokomon csattant. Rettegtem az orvosoktól, és ez – sajnos – mára sem nagyon változott, sőt, a későbbi események hatás ára csak súlyosbodott. Törékeny kisgyerek voltam, rossz étvággyal és gyenge egészséggel. Igaz, bizonyára nem volt olyan súlyos a helyzet, mint ahogy ők megélték.

A hetvenes években még kötelező volt az iskolaérettségi vizsgálat, ezen bizony fennakadtam, rápecsételték a papíromra, hogy kisegítő osztályba utalnak. Csak anyám ismeretségei révén úsztam meg a „gyogyót”, a kisegítő osztályt. Aztán egészen jól helytálltam. Az első két osztály nem ment könnyedén – igaz, matematika tagozat volt –, de harmadiktól jól tanultam. Vajon látott-e a vizsgálatot végző pszichológus valamilyen eltérést nálam? Vajon már akkor érezhető volt a későbbi neurózisok előszele? Vajon a genetika okozta-e a bajokat, vagy a fojtó szülői aggódás? Vajon ha a későbbi eseményeket elkerülöm, másképp alakult volna az életem? Csupa olyan kérdés, amelyekre aligha találom meg a választ.

„Mutatok képeket, mondja el, mi jut róluk eszébe!” – mondta a pszichológusom, amikor a Rorschach-tesztet csinálta velem az első órák egyikén. Nagyon féltem tőle, a tesztnek olyan vizsga vagy inkább orvosi vizsgálat jellege van. Nehezen mentem bele, amúgy is hülyeségnek találtam az egészet. Mire jó ez? Pacákat mutogatott, amelyek, legnagyobb meglepetésemre, hihetetlenül megmozgatták a fantáziámat.

Rémülten tapasztaltam, hogy minden képről borzalmak jutnak eszembe, leginkább röntgenfelvételek, szerteszéjjel heverő emberi belsőségek és vér, sok vér. Minden kép halált és szörnyűséget idézett. Az utolsó kép színes volt, gondoltam, ez már csak felidéz bennem valami jót. És valóban: egy trópusi szigetet láttam kanárimadarakkal. Vagy tíz másodpercig. De ahogy néztem a képet, egyre fojtóbb lett a meleg, a madarak fulladoztak. Az idill a szemem láttára foszlott szét.

Akkor még nem voltam tisztában vele, hogy minden jóból rosszat tudok csinálni. Ahogy meglátom a jót, tudom, hogy mi benne a rossz, hogyan lesz belőle rossz, a dolgok árnyoldalát látom csak. Nem érdemlem a jót. Elkeserítő, ahogy az ember a saját ellenségévé, a saját maga hóhérává válhat.

„Kisbabád lesz, igazi.” Nekem elég volt ennyi a boldogsághoz, hiszen imádtam a babákat. Nemrég költöztünk új lakásba, a környéken hatalmas építkezések, felfordulás. A házunk – egy tízemeletes panel – újonnan épült, szinte még üres. Előtte kicsike kis betondarab volt az én birodalmam, az én szigetem. Senki sem tudta, hogy sziget, csak én láttam rajta. Csak én láttam, hogy víz veszi körül, és át kell rá ugrani. Imádtam ott játszani, néha Andris baba is velem jött. Fiú baba volt, akkoriban ez nagy ritkaságnak számított, de Andris nem is magyar volt, hanem orosz. A világ leg aranyosabb babája, sokat játszottam vele a szigetemen.

Valakinek el kellett már mondanom a titkomat: van egy szigetem! Miklós nagy volt. Bíztam benne, amúgy is jól jön egy nagyfiú egy lakatlan szigeten. Elmeséltem neki, micsoda földbirtokom van nekem. Cserébe ő is elmondott egy titkot. Még az enyémnél is nagyobbat: azt, hogy mit csinálnak a felnőttek. Hogyan készülnek az igazi babák. És megígérte, hogy lesz nekem is, majd ő megoldja. Csak hagynom kell, hogy azt csináljon velem, amit akar. Ha hagyom, meglesz a baba.

Hatéves voltam. És nagyon akartam azt a babát, egy igazit. Azt is megígérte, hogy feleségül vesz. Büszke voltam, ezt csinálják utánam a barátnőim!