José Rodrigues dos Santos

A végső titok

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXIX

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

LXXV

LXXVI

Epilógus

Utószó

Impresszum

Kérjetek és adatik néktek;

keressetek és találtok;

zörgessetek és megnyittatik néktek.

JÉZUS KRISZTUS

Florbelának, Catarinának és Inésnek

A regényben olvasható vallási idézetek,

valamint a történelmi és tudományos információk

valódiak és hiteles forrásból származnak.

Prológus

Patricia felkapta a fejét a tompa zajra.

– Ki van ott?

A nő a Sala Consultazioni Manoscrittiben ült, és úgy tűnt, mintha a hang a szomszédos teremből, a Sala Inventario Manoscrittiből jött volna, de nem látott semmi különöset. A Vatikáni Apostoli Könyvtár polcain némán sorakoztak a könyvek, mintha szunyókálnának az éjszaka sötétjében, amely rájuk borította leplét. Lehet, hogy ez Európa legrégebbi könyvtára, sőt talán a legszebb is, de kétségtelen, hogy ezen az éjjelen baljós, már-már rémisztő légkört árasztott, mintha valami lappangó veszély lengené be.

– Ay, madre mia! – suttogta Patricia, és megremegett, mintha el akarná hessegetni az irracionális félelmet, amely egy pillanatra úrrá lett rajta. – Túl sok filmet nézek…

Biztos csak a könyvtáros járkál, gondolta. Az órájára nézett, a mutatók szerint már éjjel fél tizenkettőre járt. Nem szokott ilyenkor nyitva lenni a könyvtár, de Patricia Escalona a prefetto, monsignore Luigi Viterbo személyes jó barátja volt: a 2010-es Xacobeón ismerkedtek meg, Santiago de Compostelában. Monsignore Viterbo ugyanis lelki válságba került, ezért elhatározta, hogy gyalog végigjárja Szent Jakab útját, és egy közös barátjuknak köszönhetően bekopogtatott a történésznő ajtaján. Jól is tette, hiszen a nő valósággal elhalmozta vendégszeretetével a közvetlenül a székesegyház mögötti utcácskában található lakásában.

Így aztán a galíciai történésznő római tartózkodása alatt, amikor meg akarta nézni azt a kéziratot, nem habozott alkalmat adni a monsignorénak, hogy viszonozhassa a szívességét. A Vatikáni Apostoli Könyvtár prefektusa pedig szíves örömest állt compostelai vendéglátója rendelkezésére, és hajlandó volt csak neki éjszaka is kinyitni a könyvtárat, hogy a Sala Consultazioni Manoscrittiben teljes nyugalomban végezhesse a munkáját.

Sőt még ennél is messzebbre ment a figyelmességben! A prefektus a becses galíciai hölgy rendelkezésére bocsátotta az eredeti kéziratot! Caramba, ezt nem fogadhatom el! – tiltakozott Patricia, már-már pironkodva. A mikrofilm is bőven megteszi. De monsignore Viterbo el akarta kápráztatni, és nem tágított: egy ilyen kaliberű történésznek igenis kijár az eredeti kézirat!

És micsoda kézirat!

A galíciai kutató kesztyűs kezével végigsimította a jámbor másoló nagy gonddal megrajzolt barna betűit az idő jeleit magán viselő megöregedett pergamenen, amelyet átlátszó borítás védett. A kézirat elrendezése a Codex Marchalianusra és a Codex Rossanensisre emlékeztette. Azzal a különbséggel, hogy ez sokkal értékesebb volt mindkettőnél.

Mély levegőt vett, hogy magába szívja az édeskés szagot. Ó, de csodálatos! Hogy szereti a régi papírból áradó meleg illatot! Rajongó szemekkel pásztázta végig a nagybetűs, rendezett sorokat, amelyek között nem voltak sem díszes iniciálék, sem a szavak közti szünetek: a kerekded betűk egyforma távolságban követték egymást, mintha minden egyes sor egyetlen végeérhetetlen, titokzatos szóból állna, amelyet Isten az idő teremtésekor sóhajtott a világba. Írásjelek alig szerepeltek benne, itt-ott felbukkant egy kihagyás, egy dierézis, a nomina sacra rövidítései és idézetek az Ótestamentumból, olyan fordított idézőjelek között, amilyeneket a Codex Alexandrinusban is látott. De az összes kézirat közül, amelyeket valaha is a kezébe vett, ez volt a legértékesebb. Már a címe is tiszteletet parancsolt: Bibliorum Sacrorum Graecorum Codex Vaticanus B.

A Codex Vaticanus.

El se tudta hinni, pedig igaz volt: a Vatikáni Apostoli Könyvtár dolgozója a prefektus utasítására odatette az asztalára a híres-nevezetes Codex Vaticanust. Ez a IV. század közepéről származó relikvia a legrégebbi görög nyelvű teljes Biblia, amely csaknem épségben fennmaradt. A Vatikáni Apostoli Könyvtár legnagyobb kincse. És odaadták neki! A saját kezébe veheti! Hihetetlen! Ki fogja ezt neki elhinni az egyetemen?

Végtelenül óvatosan lapozott egyet, mintha attól tartana, hogy kárt tesz a pergamenben, pedig átlátszó burok védte, és szinte azonnal belemerült a szövegbe. A zsidókhoz írt levél első fejezetét kezdte el olvasni. Itt volt az, amit keresett, rögtön az elején. Tekintetével követte a sorokat, ajkai a görög mondatokat suttogták, mintha litániát mormolna, míg végül odaért a szóhoz, amit keresett.

– Á, itt van! – kiáltott fel. – Phanerón.

Rendkívüli élmény volt. Már hallott erről a szóról, de más az, ha az ember beszél valamiről az egyetemi menza egyik asztalánál, és megint más, ha a saját szemével látja a Vatikáni Apostoli Könyvtárban, egy eredeti kéziratban, amit egy IV. századi másoló írt, nagyjából abban az időszakban, amikor Nagy Konstantin felvette a kereszténységet és amikor a niceai zsinaton végre megvetették a krisztológiai dogmák alapjait. Eksztatikus érzés volt. Micsoda élmény! Ha csak belegondol az ember, hogy…

Újabb zaj.

Patricia ijedtében fölugrott, és egy szempillantás alatt visszatért a valóságba. Jobbra nézett, mert ismét a Sala Inventario Manoscritti felől hallotta a hangot.

– Van ott valaki? – kérdezte remegő hangon.

Senki nem válaszolt. A terem üresnek tűnt, bár erről a sötétben nehéz lett volna megbizonyosodnia. Lehet, hogy inkább a Leoninából jött a zaj? Odáig nem látott el, így aztán nem tudta ellenőrizni. Az éj fekete sötétjében kifejezetten rémisztő volt ez a hely.

– Signore! – kiáltotta spanyolos olaszsággal, hangosan, hátha meghallja az a dolgozó, akit a prefektus rendelt oda az ő kiszolgálására. – Per favore, signore!

Síri csend honolt a könyvtárban. Patricia fontolgatta egy darabig, hogy ülve marad és a nyomasztó környezet nehéz légkörében folytatja a kézirat olvasását, de az az igazság, hogy a váratlan hangok és a súlyos csend elkedvetlenítették. Hol az ördögben van a könyvtáros? Ki kelti a zajokat? Ha a könyvtáros, akkor miért nem felel?

– Signore!

Most sem válaszolt senki. Elfogta valami megmagyarázhatatlan nyugtalanság, és hirtelen fölpattant, mintha azt várná, hogy a váratlan mozdulat eloszlatja a félelmét. Most már tisztázni akarta a helyzetet. Mellesleg, gondolta magában, ez volt az utolsó alkalom, hogy éjszaka bezárkózik egy könyvtárba egyedül. Soha többet. Ebben a sötétségben minden olyan ijesztő és fenyegető. Ha legalább itt lenne mellette a Manolója!…

Tett néhány lépést és kiment az ajtón, hogy a végére járjon a nyugtalanító rejtélynek. Belépett a Sala Inventario Manoscrittibe, amely még sűrűbb sötétségbe burkolózott, és megpillantott a lába előtt egy fehér foltot. Jobban megnézte, és látta, hogy csak egy egyszerű papírlap van a földön.

Kíváncsian letérdelt, és anélkül, hogy hozzáért volna, alaposan szemügyre vette, olyan közelről, mintha meg akarná szagolni.

– Ez meg mi az ördög? – tűnődött.

Ebben a pillanatban előbukkant egy alak a sötétből és rávetette magát. Patricia szíve majd megállt ijedtében, kiáltani akart, de egy hatalmas kéz erősen befogta a száját, és csak egy rekedt, fojtott nyögést sikerült hallatnia.

Menekülni próbált. De az idegen erős volt és nem engedte, hogy megmozduljon. Elfordította a fejét, hogy megnézze a támadóját. Az arcát nem látta, de valami megvillant a levegőben. Az utolsó pillanatban felismerte, hogy egy penge volt az.

Arra azonban már nem volt ideje, hogy eltöprengjen a sorsán, ugyanis éles fájdalom hasított a nyakába, és nem kapott levegőt. Kiabálni próbált, de nem jött ki hang a torkán. Megragadta a hideg tárgyat, amely a nyakába mélyedt, kétségbeesetten próbálta megfékezni, de túl erősen döfték bele, az ő teste pedig egyre gyengébb lett. Meleg folyadék csorgott le a mellkasán, és hörögve vette tudomásul, hogy a saját kiömlő vére az.

Ez volt az utolsó gondolata, azután hirtelen felvillant a fény, majd mindent betöltött a sötétség, mintha örökre eloltották volna a villanyt.

I

Az ecset a legkisebb szemcsékig hatolva söpörte le a kőről az évszázadok során rárakódott földet. Amikor a barnás porfelhő eloszlott, Tomás Noronha közelebb hajolt a kőhöz, mintha rövidlátó lenne, és zöld szemeivel jól megnézte.

– A francba!

Még mindig volt rajta föld. Mély levegőt vett, és kézfejével végigsimított a homlokán, hogy erőt gyűjtsön a további kefélgetéshez. Határozottan nem ez volt a kedvenc időtöltése, de beletörődött: tudta, hogy az életben nem mindig csinálhatjuk azt, amit szeretünk.

De mielőtt újra nekiveselkedett volna, megengedett magának egy kis pihenőt. Fölnézett az égre, és megcsodálta a magasban a teliholdat, amely ezüstös fénybe vonta a fenséges Traianus-oszlopot. Kétségtelen, hogy legszívesebben éjszaka dolgozott itt, Róma központjában, nappal ugyanis mindent felborított a gépkocsiforgalom. Az eszeveszett dudálás és a légkalapácsok fülsiketítő zaja valóságos káosszá változtatta a belvárost.

Az órájára pillantott. Már éjjel egy óra volt, de eltökélte, hogy amennyire csak lehet, kihasználja azt az időt, amíg a római autóvezetők alszanak, és igyekszik minél többet haladni a munkájában. Azt tervezte, hogy csak reggel hatkor hagyja abba, amikor az autók ismét birtokba veszik az utcákat és újra elkezdődik a légkalapácsok és a dudák hangversenye. Ő meg majd ekkor tér nyugovóra kis szállodájában, a Via del Corsón.

Megszólalt a nadrágzsebében a mobiltelefonja, ami jócskán megdöbbentette. Ilyenkor? Ki az ördög telefonál neki éjjel egy órakor? Megnézte a telefon kijelzőjét, és miután megállapította, ki hívta, megnyomta a zöld gombot.

– Mi az?

Édesanyja a szokásos panaszos-aggodalmas hangján szólalt meg.

– Fiam, mikor jössz már haza? Hiszen olyan késő van!

– Jaj, anya, mondtam már, hogy külföldön vagyok! – magyarázta Tomás, minden türelmét összeszedve. Az utóbbi huszonnégy órában már harmadszorra mondta el ugyanezt. – De jövő héten visszamegyek, jó? És egyből meglátogatlak Coimbrában.

– Hol vagy, fiacskám?

– Rómában. – Legszívesebben hozzátette volna, hogy már ezredszer mondja el, de megtartotta magának a bosszúságát. – Nyugodj meg, amint megérkezem Portugáliába, rögtön megyek hozzád.

– De hát mit csinálsz Rómában?

Köveket tisztogatok, felelte volna szíve szerint. És ez nem is áll távol az igazságtól, gondolta, miközben ingerült pillantást vetett az ecsetre.

– A Gulbenkian küldött – magyarázta tovább. – Az alapítvány vállalta Traianus fóruma és a Traianus-piac romjainak restaurálását, itt, Rómában, és eljöttem, hogy részt vegyek a munkálatokban.

– De hát mióta vagy te régész?

Hát ez jó kérdés! Bár az Alzheimer-kór időnként elhomályosítja az elméjét, most igazán találó kérdést tett fel.

– Nem vagyok az. Az a helyzet, hogy van két nagy könyvtár a fórumon, és tudod, hogy van ez: ha régi könyvekről van szó…

A beszélgetés nem tartott sokáig, és amint letette a telefont, Tomást elfogta a bűntudat, amiért majdnem felidegesítette az anyja értetlensége. Szegény asszony nem tehet róla, hogy a betegsége miatt rendkívül feledékeny. Hol jobban van, hol rosszabbul: az utóbbi időben inkább rosszabbul, és ezerszer is fölteszi ugyanazokat a kérdéseket. Ez persze fárasztó, de türelmesnek kell lenni a beteggel.

Újra a kezébe vette az ecsetet, és elkezdte sepregetni a követ. Az újabb adag porfelhő láttán az jutott eszébe, hogy mint a bányászoknak, neki is tele lehet a tüdeje ezzel a nyomorult barna porral. Legközelebb felvesz valami maszkot, mint a sebészek. Vagy talán az lenne a legjobb, ha ezt az egész munkát itt hagyná és helyette a Traianus-oszlop domborműveit csodálná. Felnézett az emlékműre. Mindig is szemügyre akarta venni az oszlopot, mert kíváncsi volt a daciai hadjárat jeleneteire, amelyeket csak könyvekből ismert. Ha már itt van, megnézhetné élőben, közelről.

A háta mögül hangokat hallott és megfordult. Megpillantotta a restaurálási munkálatok vezetőjét, Pontiverdi professzort, amint éppen emelt hangon, hevesen gesztikulálva, határozottan csendre int egy nyakkendős férfit. Aztán odalépett Tomáshoz, és udvariasan elmosolyodott.

– Professore Norona…

– Noronha – helyesbített Tomás, akit szórakoztatott, hogy senki sem találja el a neve helyes kiejtését. – Ny-nyel, mint a bagno.

– Á, mindegy! Noronha!

– Ez az!

– Sajnálom, professzor, de van itt egy rendőr, aki mindenáron beszélni akar magával.

Tomás ránézett a nyakkendős férfira, aki mintegy tíz méterre állt tőle, két romos fal között, a fórumot megvilágító lámpák fényében. Nem tűnt hatósági személynek, talán azért, mert nem viselt egyenruhát.

– Az ott rendőr?

– A bűnügyiektől.

– És hozzám jött?

– Jaj, nagyon kellemetlen. El akartam küldeni, persze, mondtam neki, hogy ilyenkor nem illik zavarni senkit. Éjjel egy óra van, Dio mio! De ez az idióta ragaszkodik hozzá, hogy beszéljen magával, és nem tudom, mit csináljak vele. Azt mondja, rendkívül fontos ügyben jött, meg hogy sürgős és a többi, és a többi… – Közelebb hajolt Tomáshoz és összehúzta a szemét. – Professzor, ha nem akarja fogadni, csak szóljon. Ha kell, beszélek a miniszterrel! Akár magával az elnökkel is! Senki ne zavarja magát. – Színpadias mozdulattal körbemutatott. – Traianus ránk hagyta ezt a csodás művet, maga pedig segít rendbe hozni. Mit számítanak a rendőrség pitiáner ügyei ehhez a nagyszerű munkához képest? – A mutatóujját szinte Tomás orrának szegezte. – Ha kell, beszélek az elnökkel is!

A portugál történész felnevetett.

– Nyugodjon meg, Pontiverdi professzor. Nem bánom, ha beszélnem kell a rendőrséggel. Annyi baj legyen!

– Ahogy gondolja, professzor! Ahogy gondolja! – Rámutatott a nyakkendős férfira, de nem higgadt le. Egyre tüzesebb hangon folytatta. – De semmibe nem kerül ám nekem elküldeni a fenébe ezt az imbecille, cretino alakot!

A civil ruhás rendőr erre felkapta a fejét.

– Engem nevezett imbecillének? Engem?

Az olasz régész a rendőr felé fordult, az egész teste remegett a felháborodástól, karjaival hevesen gesztikulált és dühödten mutogatott a férfira.

– Igen, magát, maga elmeháborodott! Magát! Magát! Imbecille! Cretino!

Látván, hogy kezdenek elszabadulni a kedélyek, Tomás visszahúzta Pontiverdi professzort.

– Nyugalom! Nyugalom! – csitítgatta, olyan békéltető hangon, ahogy csak tudta. – Beszélek vele. Nem gond, tényleg.

– Engem senki ne nevezzen imbecillének! – kiáltotta dühödten a rendőr, a haragtól kivörösödött arccal, fenyegetőn rázva az öklét. – Senki!

– Imbecille!

– Nyugalom!

Tomás megértette, hogy nem tudja csillapítani az olasz régész mérhetetlen haragját, és látta, hogy a rendőr is egyre idegesebb a sértegetéstől, így hát sietve elindult a nyakkendős férfi felé. Kikerülte a szóváltás láthatatlan folyamát, megragadta a rendőr karját, és őt is arrébb húzta.

– Velem szeretne beszélni? – kérdezte, miközben a vállánál fogva maga felé fordította, hogy kiszakítsa a vita hevéből. – Akkor jöjjön.

A civil ruhás rendőr odavetett még két szitkot Pontiverdi professzornak, éppúgy üvöltve és hadonászva, mint a másik, de hagyta magát odébb vonszolni.

– Ah, porca miseria! – tört ki belőle, miközben a portugál felé fordult. – Mit képzel magáról ez a… ez a hülye? Hát hallott már ilyet? Mamma mia! Micsoda fogyatékos barom!

Amikor Tomás úgy érezte, hogy már biztonságos távolságba értek és nem áll fenn a veszély, hogy újrakezdődik a vita, megállt a Via Biberaticánál és a férfi szemébe nézett.

– Na, mondja. Mit akar tőlem?

A rendőr mély levegőt vett, hogy kifújja magát és lecsillapodjon. Elővett a zsebéből egy jegyzetfüzetet, és a jegyzeteit böngészte, miközben megigazította a zakója gallérját.

– Maga Tomás Noronha professzor, a Lisszaboni Új Egyetemről?

– Igen, én vagyok.

A rendőr a Traianus fórumát az utca szintjével összekötő falépcsőre nézett, és intett a fejével, hogy induljanak el.

– Parancsot kaptam, hogy kísérjem a Vatikánba.

II

A Szent Péter térrel és a lenyűgöző, kivilágított bazilikával szemben lévő XII. Pius téren nagy felfordulás fogadta őket. Noha ebben a késői órában rendszerint nyugodt, csendes ez a hely, most igen nagy volt a sürgés-forgás. Több rendőrautó és egy mentő állt kéken villogó fényekkel a Vatikán előtt. Emberek is nyüzsögtek körülöttük: néhány carabinieri, illetve fehér köpenyes mentőorvos.

– Mi történt itt?

A civil ruhás rendőr nem válaszolt a kérdésre, ahogy egyébként a Vatikánig tartó rövid útjuk során sem társalgott a történésszel. Nyilvánvalóan elkedvetlenítette a Traianus fórumán, a Pontiverdi professzorral vívott méltatlan szócsata, és nem volt olyan hangulatban, hogy magyarázatot adjon a portugálnak.

A rendőrségi Fiat végigszáguldott a Via di Porta Angelicán, majd hangos fékcsikorgással megállt a Vatikán magas falai mellett, a Porta Angelicánál. A rendőr kinyitotta az autó ajtaját, és intett Tomásnak, hogy kövesse. A látogató kiszállt és felnézett a kivilágított épületre, a Szent Péter-bazilika hatalmas, emblematikus kupolájára, amely alvó óriásként ragyogott az éjszakában.

A vatikáni komplexum felé tartottak, a Via del Belvederén át, elöl sietett az olasz, mögötte a történész, aki még mindig nem értette pontosan, mi történt. A rendőr tisztelgett egy magas férfinak, aki a Porta Angelicánál várta őket rikító kék-sárga csíkos öltözékben, mintha zászlónak öltözött volna. Vagy talán bohócnak?

– Noronha professzor – szólalt meg a csíkos ruhás ismeretlen. – Jöjjön velem, legyen szíves.

Tomás szinte beleszédült az események sodrásába, és halkan korholta önmagát. Hogy nézhetett bohócnak egy svájci őrt? Úgy látszik, alvajáró! Hiszen a ruhát, ami az imént még bizarrnak tűnt neki, a történelem egyik legnagyobb festője, Michelangelo is megrajzolta! Hogy lehetett ilyen hülye? Biztosan a késői óra az oka!

– Hova megyünk?

– Ahol már várják magát.

Vicces, gondolta Tomás. Ebből a válaszból nem tudott meg semmit.

– Ezek a ruhák… – vetette oda Tomás provokáló célzattal. – Maguk mindig így öltözködnek?

A svájci lenéző pillantást vetett rá.

– Nem – felelte olyan hangon, amely egyértelművé tette, hogy nem szereti magyarázni feltűnő öltözékét. – Éppen díszszemlegyakorlatunk volt a Portone di Bronzónál, amikor sürgősen iderendeltek.

A férfi nemtetszése olyan nyilvánvaló volt, hogy Tomás csak vállat vont, majd némán követte a svájci őrt a Vatikán udvarain és átjáróin keresztül. Lépteik ridegen kongtak a kövezeten. Úgy ötven métert tettek meg így, amikor elértek egy udvarba, amelyet a Szentszék impozáns architektúrája vett körül. A történész azonnal felismerte a kerek tornyot, a Banco Ambrosiano egykori székhelyét, amely most az Istituto per le Opere di Religionénak ad helyet. Elmentek a Polizia Vaticana őrsége mellett, amely más volt, mint a svájci, inkább a francia csendőrségre emlékeztetett, majd jobbra megpillantották a gyógyszertárat.

– Megérkeztünk – közölte a svájci őr, miközben egy félreeső ajtóhoz vezette Tomást. Fölmentek egy lépcsőn, és egy csupa üveg, biztonsági berendezésekkel ellátott aulába értek. Előttük egy nagy terem nyílt, amelynek a falait könyvekkel teli polcok borították. Átmentek a biztonsági vizsgálaton, beléptek a terembe, és Tomás az ódon könyvgerinceket szemügyre véve rájött, hogy a Vatikáni Apostoli Könyvtárban van.

Az ablakok a Cortile del Belvederére nyíltak, de a történész figyelmét a nagy olvasóterem, a Leonina ajtajában tolongó tömeg kötötte le. Két svájci őr, három carabinieri, két pap és még néhány civil ruhás ember beszélgetett halkan. Néhányan otthonosan, magabiztosan mozogtak a terepen, mások bizonytalanul, tétlenül álldogáltak.