H. M. Castor

VIII. Henrik

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első rész  A Towerban

Második rész  Sok jel mutatja majd az érkezésedet

Harmadik rész  Emeljétek fel a fejeteket

Negyedik rész  Merre repüljek?

Ötödik rész  Megmérettél

Impresszum

Richardnak

„E szív önnön helye, és benne támaszt

Pokolból Mennyet és Mennyből Pokolt.”

John Milton: Elveszett Paradicsom

(Fordította: Jánosy István)

ELSŐ RÉSZ

A Towerban

I

Félálomban vagyok, de érzem, hogy erős kezek ragadnak meg. Próbálok rugdosni, míg beletekernek a lepedőmbe, s a következő pillanatban feldobnak a levegőbe. Akárki is visz, gyorsan megy, én pedig folyton odaütődöm a mellkasához.

A férfinak sör-, ló- és izzadságszaga van. Az arcom hideg fémhez ütődik, ez páncél lehet. Innen tudom, hogy egy katona cipel.

Bizonyára az egyik felkelő. Nem tudtam, hogy a felkelők is katonák. Azt hittem, a csőcselék büdös cornwalli parasztokból áll, akiknek hentesbárdjaik és földműves eszközeik vannak csupán.

– Engedjen el! Engedjen…!

A férfi fogást vált, s kesztyű tapad a számra. Undorítóan büdös.

– Hé! Ne kapálózzon, uram! Biztonságban van!

Tudom, hogy meg fogok halni. A felkelők eljöttek értem, mert én vagyok a király fia. Meg akarnak ölni az apámmal és a testvéremmel együtt. Valaki mást akarnak királynak.

– Engedjen! Hagyjon békén!

– Az édesanyja parancsa, uram.

– Engedjen!

– Nem hazudok, uram, hagyja abba a rugdalózást. A szentségit! Bocsásson meg, uram, de a fogai nagyon élesek!

A viaskodás közben a körém tekert takaró lecsúszik a fejemre. A katona szorosan tart, egyik karja a csípőm alatt, a másikkal a vállamat fogja. Tenyere a számon, és egyre keményebben szorít. A lábam szabadon maradt, kitartóan rúgkapálok, de csak a faliszőnyegeket vagy, ami még fájdalmasabb, a falakat és az ajtófélfákat találom el.

Amikor elfáradok, megpróbálom kideríteni, hová visznek. A Coldharbourben vagyok, nagyanyám londoni házában. A katona a főlépcsőn visz lefelé. A házban sötét van, de a hatalmas ablak, amely mellett elhaladunk, kékes fényben úszik. Mindjárt hajnalodik. Amikor leérünk a lépcső aljára, a nagyterembe vezető ajtón át narancsszínű fáklyafényt pillantok meg. Ahogy a sötét alakok elhaladnak az ajtó előtt, a fény felvillan, majd eltűnik. Kik lehetnek ott? Szolgálók vagy újabb katonák? Hol van a nagyanyám és az anyám? Vajon őket is elfogták?

– Már majdnem ott vagyunk – mondja a katona, amikor befordul a ház hátulsó részébe vezető folyosóra. – Egy perc múlva kint vagyunk, uram, nagyon fontos, hogy most csendben maradjon.

Az orromon át veszek levegőt, és megpróbálom annyira megtölteni a tüdőmet, amennyire csak a pánik engedi. Amikor a katona kilép az udvarra, és megérzem a hideg hajnali levegőt, összeszedem az erőmet, és olyan hangosan kiabálok, amennyire csak tudok.

– Segítség! Segítség! Valaki segítsen!

A hangom nevetségesen halk és vékony. Elvész a hatalmas, nyirkos térben. Szent Isten! Itt kint mindenütt katonákat látok!

Nem fognak el, engem aztán nem visznek sehová! Minden erőmmel próbálok kiszabadulni.

– Hé, ne rugdossa a lovat, uram! Szegény állat nem tehet semmiről!

Egy pillanatig azt gondolom, feldobnak a nyeregbe arccal a föld felé, ahogy Compton szerint a rabokat és a holttesteket szállítják. A katona azonban meglendíti a lábát, én pedig a fenekemen landolok. Fáj egy kicsit, de legalább jól ülök a lovon.

Hallom, hogy a katona megszólal:

– Bocsásson meg, asszonyom! Még aludt, amikor felvettem. Egy kissé felizgatta magát.

Hangosan kifújja a levegőt.

– Elég erős, ahhoz képest, hogy milyen kicsi még!

Valaki átkarolja a derekamat, magához húz, a teste meleg és erős. A hangja lecsillapít.

– Nyugodj meg, Hal! Én vagyok az. Sietnünk kell, ennyi az egész.

Anyám.

Bele akarom fúrni magam az ölébe, és sírni szeretnék. Nem értem, mi történik, a szívem összevissza kalimpál, a tüdőm levegő után kapkod, a gyomrom megfeszül, de ha anyám itt van velem, akkor mindennel megbirkózom.

Anyám fogja a takarót, és csuklyát formálva belőle a fejem köré csavarja. A többi részével gondosan bebugyolálja az egész testemet. Csodálkozva ülök, és az udvaron álló lovakat bámulom. Az állatok nyugtalanul dobognak, horkantanak és idegesen rázzák a fejüket. A hámok csilingelnek. Minden nyeregben egy katona ül.

Cérnavékony, rekedt hangon szólalok meg, mintha nem is én lennék:

– Mi történik velünk, mama? Menekülnünk kell?

– Nem, gyönyörűségem, csak biztonságosabb helyre megyünk. Kapaszkodj! Ide tedd a kezed!

A kezével a nyeregre mutat. Megmarkolom a bőrt, és hátrafordulok. Megpróbálok a szemébe nézni. De ahogy elfordítom a fejem, a takaró a helyén marad, én pedig csak egy szemmel látok mindent. Anyám arcából is alig látszik valami.

Csuklya és fekete köpeny van rajta. Megpillantom az orra hegyét és az arcából egy kis részt. Ebben a különös fényben, amely a derengő hajnalt és a távozó éjszakát kíséri, a bőre kékesnek látszik.

Amikor visszafordulok, anyám átnyúl, és megigazítja a zablát.

– Menjünk, kapitány! Egyenletes tempó!

A lovak patkója kopog a kövön, amint a katonák szorosan közrefognak bennünket. Elindulunk. Átvágunk az udvaron, ki a kapun, majd jobbra fordulva távolodunk a folyótól. Bár még tart a nyár, nyirkos köd kúszik fel az utcákon a hátunk mögött. A levegő nedves.

A fekete falak között futó sikátor keskeny és sötét. Az elöl lovagló katonák fáklyát tartanak a kezükben. Amikor ismét kiérünk egy szélesebb utcára, a lovak újra körülvesznek minket.

Izgalmas, hogy ilyen késői órán kint vagyunk az utcán. Tudom, hogy senki sem járkál ilyenkor a városban, csak ha gonosz szándék vezérli. Néhány nap alatt ez a második eset, hogy el kell hagynunk az otthonunkat.

A London melletti Elthamból indultunk, és a nagyanyámhoz költöztünk. Az ő háza a város falakkal védett részén áll. Most ismét úton vagyunk. Előző alkalommal nappal érkeztünk. Most pedig csaknem hajnalodik már. És még arra sem volt idő, hogy rendesen felöltöztessenek.

Meztelen lábam teljesen kihűlt. Hátranyújtom a bal lábamat, és elrejtem anyám köpenye alatt. A jobb lábam a ló meleg testéhez simul.

Egyszer csak hallom, hogy anyám éles hangon megszólal:

– Lassabban! Túl nagy zajt csapunk. Nem akarom, hogy kitörjön a pánik.

Az egyik testőr hangját hallom, de nem értem, mit válaszol.

Anyám így folytatja:

– Úgy tudom, a felkelők azt tervezték, hogy hajnalban vonulnak be. Még jó néhány órán át nem kell tartanunk tőlük, ugye?

A férfi meghúzza a kantárt, és közelebb üget hozzánk.

– Elég, ha akár egy is felbukkan. Bármelyik kapualjban, bármelyik sikátorban megbújhat valaki…

– Értem.

Anyám szándékosan szakítja félbe a katonát. Látom, hogy a férfi rám pillant, majd ismét hátramarad a lovával együtt.

Biztosan ő az őrség kapitánya. Egy perc múlva hallom, hogy ugyanaz a hang parancsot ad valamire, és a lovak gyorsabban kezdenek ügetni.

Vacog a fogam, alig tudok beszélni.

– Mama, meg fognak ölni minket?

– Ugyan, dehogy – anyám hangja egy kissé türelmetlen. – Ott, ahová megyünk, teljes biztonságban leszünk.

De ahogy a férfi is mondta, elég, ha egy ember…

Hátratolom a takarót az arcomból, és jobbra-balra tekingetek. Figyelem a kapualjakat és a sikátorokat. Bárhol, ahol a köd összesűrűsödik és megáll, elrejtőzhet egy ember. Épp egy ormótlan épület mellett haladunk el, amikor úgy érzékelem, a ködben egy alak rajzolódik ki előttem. A fal tövében guggol. A szívem a torkomban dobog. Kiáltsak anyámnak? Vagy az őrségnek? De aztán a ködkép gomolyogni kezd, és végül eloszlik. Semmi sem marad belőle. Újra kapok levegőt.

Hirtelen rés nyílik az épületek között a jobb oldalon. Itt lehet lemenni a dokkokhoz. A folyó hatalmas, olajos fekete massza. Kis idő múlva az épületek ismét elzárják előlünk. Egy szemétdombból patkányok rajzanak elő. Üzleteket és lakóházakat pillantok meg, amelyek felső szintjéről fénynyalábok szűrődnek ki. A szolgák már nyilván meggyújtották a tüzet a gazda szobájában, ahogy Compton is szokta az enyémben. Az utcán megjelentek a csavargók. Néhány pillanatra bekúsznak a látóterembe, koszosak, mint a patkányok, és a falak melletti nyálkás vízelvezetőkben csoszognak. Félek tőlük. Üres tekintetük és beesett arcuk megrémiszt.

Megkondul egy harang. Sokáig nem némul el. A láthatatlan kertekben láncra vert kutyák ugatnak és vonyítanak. Egy másik harang is megszólal kissé távolabbról. Egy férfi hangját hallom, amely elvész a hideg levegőben.

– Mindenki fegyverbe!

Sietős léptek zaja valahol mögöttünk. Egy másik hang, ezúttal közelebbről.

– Fegyverbe! Fegyverbe! Mindenki a falakra!

Anyám motyog valamit, de nem értem, mit. Ostorával a lóra csap, az állat meglódul. A testőrök felzárkóznak hozzá.

Először nem is látom a férfit. Balról érkezik futva. Úgy tör át a lovasok között, mintha ott se lennének. De amikor elfordítom a fejem, megpillantom az arcát; elég közel van ahhoz, hogy lássam véreres szemeit, törött körmeit és a kezét, amellyel megragad. Valamit kiabál.

Anyám lova ijedten csapja fel a fejét. Szorosan kapaszkodom a nyeregbe, összegörnyedek, amennyire csak tudok. Megpróbálok nem lecsúszni a ló hátáról. Ebben a pillanatban a legközelebbi katona lándzsájával a férfi felé döf, aki a lovak alá csúszik.

Már el is hagytuk az összetaposott testet. Féltucatnyi épület marad mögöttünk.

– Ki volt ez? – sikítom.

– Csak egy részeg koldus, uram – válaszolja a kapitány. – Semmi baj.

Én azonban annyira félek, hogy úgy érzem, hányni fogok.

Ettől kezdve a testőrök szorosabbra vonják körülöttünk a gyűrűt. Végre eljutunk az utca végéhez, és balra fordulunk a romok mellett. Az ég különös színekben pompázik: narancssárga és rózsaszín váltogatja egymást. Tőlünk jobbra szürke épületeket látok, amelyek egymást követik sorban, mögöttük pedig egy hatalmas fehér vár tornyai állnak. Most már tudom, hol vagyunk. Ez London ősi erődítménye, a Tower.

Az utca emelkedik előttünk, majd hatalmas, füves térséggé szélesedik ki. Jobbra fordulunk, és átvágunk a lejtő alján. Anyám megszólal:

– Itt vagyunk végre, istennek hála!

Egy téglából kirakott úton haladunk a kapu felé. A téglák újszerűek. A testőrkapitány beszél a kapuőrökkel. A lovak ismét megindulnak, áthaladunk a kapun, majd egy másik elé érünk. Ez már öregebbnek tűnik. A kapualjban porladozó kövekből épült boltív áll, amelyet ősrégi faajtó zár le.

– Látod, Hal, milyen vastagok a falak? – mondja anyám, miközben kinyitják előttünk az ajtót. A hangja nyugodtabbnak tűnik, már csaknem vidáman cseng.

Odanézek.

– Számold meg a felvonóhidakat. Számold csak meg a kapukat! Itt senki sem bánthat minket.

Megteszem. A harmadik kapunál egy leeresztett felvonóhíd is van, meg két kapurostély. Az őrök csak az egyiket húzzák fel, így a kettő között kell várakoznunk, amíg a recsegő-ropogó szerkezetek ismét működésbe nem lépnek. Lezárják mögöttünk a rácsot, és csak ezután nyitják fel a másik kapurostélyt.

A negyedik kapuhoz érkezünk. Mintha egy óriási fekete száj tátogna felém. Arra gondolok, hogy ez a szörny mindjárt elnyel minket. Itt is van felvonóhíd és kapurostély, amely mögött egy szögekkel kivert ajtó látható. Várnunk kell előtte. A repedéseken keresztül egyre élesebb a narancssárga fény, amely a közelgő őrök fáklyáit sejteti. Lánccsörgés, zárak csapódása, kilincsek csikorgása hallatszik. Azután minden bezárul mögöttünk. Íme, az otthonunk.

„Itt senki sem bánthat minket.” Ezt mondta anyám, és én hiszek neki. Hogy lehet ezt a helyet bevenni? Anyám most már nem beszél, de érzem, hogy minden egyes kapu átlépése után boldogabb.

Az ötödik kapunál épp arra várunk, hogy a kapurostély bezáruljon mögöttünk, amikor hangos károgásra riadok fel. Felnézek. Hatalmas fekete testek suhannak a hajnali égbolton.

Egyszer csak érzem, hogy a bőr bizseregni kezd a tarkómon. Olyan, mint az állati ösztön: tudom, hogy valaki figyel. Nem anyám, s nem is az őrök. Valaki más.

A kapualj boltívének csúcsa felett egy ablakot látok. Tekintetem lassan vándorol lefelé a madarakról az ablak felé. Anélkül, hogy tüzetesebben megvizsgálnám, érzem, hogy valaki áll az ablakban. Egy elmosódott, sápadt arc körvonalai rajzolódnak ki előttem. Mire jobban szemügyre venném, eltűnik.

A kapurostély felemelkedik, és a lovak meglódulnak. Patáik hangosan kopognak, amint áthaladunk a visszhangos boltív alatt. Olyan szorosan markolom a nyerget, hogy elzsibbad a kezem. Egész testemben remegek, és így nagyon nehéz megtartani az egyensúlyomat.

Nem csak a hideg miatt reszketek. Egy rémisztő gondolat üt szöget a fejemben: talán a veszély nem kint leselkedik ránk?

A zárak, amelyek csikorogva illeszkednek a helyükre mögöttem, most összezártak a láthatatlan, arc nélküli veszéllyel ebben a komor erődben.

II

– Az isten szerelmére, öltöztesd fel valakivel a fiút, Erzsébet. Úgy néz ki, mint egy paraszt.

Nem szeretem, ha parasztnak neveznek, még ha a saját nagyanyám teszi is. És amúgy sem igaz. Ugyan melyik parasztnak volna cobolyprémes takarója és hímzett papucsa? (Még akkor is, ha a papucs tényleg egy kicsit nagy rám. Az inas csak ezt találta hirtelen.) Haragosan nézek le az öklömre. Megpróbálom a megszáradt ételmaradékot kipiszkálni a gránátköves gyűrűmből.

– Ne aggódj – suttogja anyám, és megsimogatja a hajamat.

A Tower mélyén vagyunk. Olyan sok kapun jöttünk keresztül, hogy úgy érzem, egy labirintus kellős közepén állok. Meglepődve látom, hogy az erődítmény egyáltalán nem olyan, mintha börtön lenne. Az a terem, ahol melegszünk, nem félelmetes és nem is dísztelen. Egészen olyan, mint az Eltham-palotabeli termek, amelyeket az otthonomnak tartok. A hatalmas kandallóban ég a tűz, a falakat borító szőnyegekről pedig barátságos arcú hölgyek és lovagok suttognak felém lágyan. Minden hátborzongató arcot elhessegettem a gondolataimból. Szeretnék inni valamit. Csak egy dolog van, ami miatt kényelmetlenül érzem magam: az, hogy a nagyanyám is köztünk van. Bizonyára ő is a Coldharbourből jött, de hogy miként került elénk, arról elképzelésem sincs.

Szolgák sürgölődnek körülöttünk, gyertyákat, ágyneműt, asztalokat és padokat hoznak be. A nagyanyám a harctér közepén áll. Sárgás arcát fehér fátyol takarja, csontos kezei egyszerű, fekete ruháján nyugszanak. Úgy öltözködik, mint egy apáca, de egy pillanatra sem felejtheti el az ember, hogy ő a király anyja. A modora szálkás, a szavai élesek, mint a penge.

Tudom, hogy nem szabad kimutatnom, mennyire félek a nagyanyámtól. Olyan, mint az apám: ha nyüszít a kutya, inkább belerúg. Ha félelmet mutatsz, úgy néz rád, mint egy darab rothadó húscafatra. A Tudorok sosem félnek. Az anyám családja ellenben gyenge, sírós és mindenféle ostoba érzelmekre hajlamos. Hallottam már, hogy a nagyanyám azt mondta, az anyám szülei szerelmi házasságot kötöttek. Úgy mondta ezt, mintha egy koszos, bűzlő rongyot venne fel a földről. S azt is hozzátette, anyám olyan gyenge, hogy folyton ölelget és csókolgat, s úgy bánik velem, mint egy kisbabával.

Az anyám odahúz magához, a szoknyája mellé.

– Hallott valamilyen friss hírt? Elérték már a felkelők a város kapuit? Vagy a hidat? A folyó északi vagy déli oldalán vannak? – kérdezi.

– Nincsenek a kapuknál – válaszolja a nagyanyám. – Kiderült, hogy azok a híradások, amelyek szerint közel vannak Londonhoz, hamisnak bizonyultak. Valószínűleg még harminc mérföldre vannak a várostól.

Egy arra haladó inas az állával szorítja le a karjaiban lévő hatalmas kendőkupac tetejét. A nagyanyám egy villámgyors mozdulattal megállítja, lekapja a legfelső kendőt a halomról, meglendíti a kezét, és a fiú fejére csap vele. Felszisszenek, mintha engem ütött volna meg.

A fiú könnyes szemmel elfut, nagyanyám pedig folytatja.

– Lord Daubeney csapata Hounslow Heath közelében táborozik, hogy távol tartsa a lázadókat Londontól.

– Hány ember van a seregében?

– Nyolcezer.

Érzem, hogy anyám keze megrándul a vállamon.

– Az utolsó, hozzám eljutott becslések szerint a lázadók serege ennek csaknem kétszerese.

– Sokan álltak át a csapatainkból. De a király a saját seregével csatlakozni fog Lord Daubeneyhez.

A nagyanyám úgy mondja ezt, mintha apámnak éppen csak meg kellene jelennie valahol, és a probléma máris megoldódna. Talán igaza van. Én magam is hajlamos vagyok hinni ebben. Apám félelmetes harcos.

– Oxford és Suffolk grófja szintén jelentős erőt képvisel – teszi hozzá a nagyanyám. – Daubeneynek csak addig kell kitartania, amíg a többiek meg nem érkeznek.

– És… van valami hír… – anyám elhallgat egy pillanatra. – Van valami hír a kenti partvidékről?

– A partraszállásról? – nagyanyám halványan elmosolyodik. – Még semmi. De ha a lázadóknak az a tervük, hogy a hidat megrohamozva foglalják el Londont, az a személy nyilvánvalóan a Temzén fog felhajózni, és a folyóról támad a városra, nem gondolod?

Tudom, kire gondol a nagyanyám, amikor arra a személyre utal. Az az ember le akarja taszítani apámat a trónról, és ő akar király lenni. A Trónkövetelő. Már azóta beszélnek róla, mióta az eszemet tudom. Tudom, hogy országról országra jár, és apám ellenségeinél próbálkozik, felkeresve szinte minden udvart, hogy pénzt kérjen a hadsereg felállítására. Ezzel a sereggel akarja meghódítani Angliát. Úgy képzelem el, mint egy nagy, csúnya szörnyet, aki néhány hatalmas lépéssel bejárja a környező országokat. Szinte hallom is lépteit – bamm, bamm, bamm! Már pénzt is veretett, és bibliai idézetekkel ijesztgeti az apámat: „Megmérettél, és könnyűnek találtattál.”

Hosszú évek után a Trónkövetelő újra felbukkant. A felkelők serege, amely közeledik London felé, nem az övé, hanem egy csapat cornwalli paraszt, akik az adók ellen lázadnak. Ez azonban jó esélyt ad a Trónkövetelőnek arra, hogy amíg az országban dúl a káosz, ő kihasználja a helyzetet. Félve pillantok a terem hatalmas tölgyfa ajtajára, mintha bármelyik pillanatban betörhetne rajta, hogy mindannyiunkat megöljön.

Anyám halkan azt mondja:

– Isten óvja a királyt!

– Hát persze, hogy azt fogja tenni – mondja a nagyanyám. – Ebben biztos vagyok.

Egy arra járó szolgálólány kezébe nyomja az összegyűrt kendőt.

– Artúrt nem vitték el?

– Ludlow-ban van egy helyőrség, amely meg tudja védeni. Az a legjobb, ha ott marad, ahol van.

Nagyanyám morog valamit, talán beleegyezése jeléül.

– A lányok is biztonságban lesznek Elthamben – teszi hozzá anyám.

Artúr a bátyám, és mivel ő a trónörökös, saját udvara van Ludlow-ban. Ő a nagyanyám kedvence. Igazából nem hiszem, hogy tudja, mire valók az olyan öccsök és húgok, mint én és a testvéreim. Neki csupán egyetlen fia volt, az apám. Tizenhárom éves korában szülte, és állítólag úgy szétszakadt a teste, hogy nem lehetett többé gyereke.

– Nyolckor mise lesz a Fehér Toronyban. A szobák hamarosan elkészülnek – mondja nagyanyám. Menni készül, elindul az ajtó felé, amely a terem túlsó végében nyílik. De ahogy elmegy mellettünk, hirtelen megáll.

– Jut eszembe, Erzsébet, még nem is kérdeztem meg tőled…

– Mit, asszonyom?

– Hát azt, hogy kinek a győzelmében reménykedsz?

– Kérem, ne a fiam előtt – mondja anyám, és érzem, hogy megfeszül a teste.

Egy pillanatnyi csend következik. Majd nagyanyám elsuhog mellettünk, miközben csontos ujjával fájdalmasan megpöcköli a homlokomat:

– Állj egyenesen, fiú.

Vigyázzba vágom magam, és ellépek az anyám szoknyájától.

Amikor elmegy, kifújom a levegőt. Anyám hasonlóképpen. Rápillantunk egymásra, és mindketten elmosolyodunk. Aztán anyám a vállamra teszi mindkét kezét, és lehajol, hogy mélyen a szemembe nézzen.

– Kaphatok… – kezdek bele, de ő félbeszakít.

– Isten megsegíti apádat. Tudod, ugye, Hal? Nincs mitől félned.

– Tudom – válaszolom. – Kaphatok valamit inni?

Amikor behozzák az italomat, anyámmal már az ő szobájában vagyunk.

– Miért kérdezte nagymama azt, hogy kinek a győzelmét várod?

Anyám két szolgálólánnyal csomagolja ki a nemrégiben érkezett két utazóládát. Élesen rám néz. Egy pillanatra úgy tűnik, nem akar válaszolni a kérdésemre, de aztán közelebb jön, és megfogja a kezemet.

– Hallottál arról az emberről, akit Trónkövetelőnek neveznek? – kérdezi.

Bólintok.

– Nos, ő azt állítja magáról, hogy a bátyám. Richárd, York hercege.

– De hát én vagyok York hercege!

– Hát persze, hogy te vagy. A király második fia ennek a címnek a birtokosa. Amikor én voltam gyerek, és apám volt a király, a fiatalabb bátyám lett York hercege. Most pedig a te apád ül a trónon, és mivel te vagy a másodszülött fia, te is York hercege vagy.

– Úgy érted, ketten viseljük ugyanazt a címet?

– Nem, édesem. A bátyáim évekkel ezelőtt meghaltak. A Trónkövetelő hazudik. Ő nem a bátyám, és nincs joga semmilyen hercegi címre.