JOHN LOCKE

Most
és akkor

Kossuth Kiadó

Anyámnak, Maurine-nak,
aki egész életében támogatott:
végre sikerült olyan könyvet írnom,
amelyben kéttucatnál is kevesebb
az igazán csúnya szó.

Tartalom

Előszó

Prológus

Első rész Most

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Második rész Akkor

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Impresszum

Előszó

Vannak ebben a világban olyan emberek, akik csendesen, észrevétlenül vonulnak át életünkön, s magukkal viszik fájdalmainkat, anélkül hogy bármit kérnének ezért cserébe.

Prológus

Tizenkét hónappal korábban...

Joe-nak, az ifjú riporternek nem tetszett a feladat, amit kiosztottak rá. A kollégiumi csapat vezérszurkolóinak kapitányával kellett interjút készítenie, méghozzá olyan érdekesen, hogy azzal a helyi tévé híreiben két egész percet ki lehessen tölteni. Gyilkosságokról vagy kongresszusi botrányokról sokkal szívesebben tudósított volna, csakhogy Joe új ember volt a csatornánál, és tennie kellett, amit parancsoltak. Fáradtan érkezett, a háta szörnyen hasogatott a tegnap esti rögbimeccs miatt.

Mikor Libby Vail belépett, megmutatta, hova üljön, s miután az operatőr eltöltött néhány percet a fényviszonyok ellenőrzésével, Joe megpróbált úgy tenni, mint egy profi.

Mialatt gyötrelmesen átrágta magát az ostoba kérdéseken, önkéntelenül is a hátában, a fájdalom helyén jelentkező, könnyed csiklandozás kezdte foglalkoztatni. A fájdalom kezdett visszavonulni, helyét pedig eufória töltötte ki. Vajon a gyulladásgátlók végre teszik a dolgukat?

Lassan már csomagolni készült, de még megkérte az interjúalanyt: - Mondj magadról valamit, amit csak kevesen tudnak.

Libby Vail arca életre kelt. Jobbra-balra tekingetett, mint aki botrányos titkot oszt meg.

- Nos - mondta -, ne add tovább senkinek, de én Jack Hawley, a kalóz egyenes ági leszármazottja vagyok.

Joe zavartan nézett rá.

- Tudod, kicsoda Jack Hawley? - kérdezte Libby.

- Sajnálom, sohasem hallottam róla. Libby nevetgélt. - Na persze!

Joe jelzett az operatőrnek, hogy kezdjen készülődni.

- Sajnálom, hogy nem voltam érdekesebb - közölte Libby.

Joe rászánt egy pillanatot, hogy végigmérje. Vajon most azon gúnyolódik, hogy az egész interjú érdektelenségbe fulladt? Nem úgy fest. Még egy ideig tanulmányozta Libby Vail csinos, törékeny testét, kifejező zöld szemeit.

- Jól csináltad - biztosította.

- Tényleg?

Joe felkészült a felállásra, mígnem ráeszmélt, hogy különösebb oka a készülődésnek nincs. A háta tökéletesen rendbe jött. És a gyulladásgátlókon kívül ebben nyilván szerepet játszott valami más is. Képtelenségnek tűnt, de Libby Vail közelsége miatt erősebbnek, energikusabbnak érezte magát. Anélkül, hogy több gondolatot vesztegetett volna hátsérülésére, noteszt, tollat vett elő, és írni kezdett.

- Jack Hawley, azt mondtad?

Libby nevetése elmosta a mosolyát. - Jack Hawley, az úriember.

Felállt, képzeletbeli kardot rántott, majd kalózállásba helyezkedett.

Joe nevetett. - Parancs, értettem, kisasszony. Talán épp erre a beállításra van ennek az anyagnak szüksége.

A csatorna aznap este leadta az anyagot. Joe-nak három nappal később lett egy jobb sztorija.

Libby Vailnek ugyanis nyoma veszett.

Első rész
Most

ELSŐ FEJEZET

Bekövetkezett az a vitánk, amelynek be kellett következnie.

- Nagyszerűen mennek a dolgaink - állapította meg Rachel.

Megviselten bólintottam.

A floridai St. Alban's Beachen lengedeztünk a Seaside névre hallgató panzió kerti hintaágyában. Kora este volt, s az óceán felől érkező hűvös szellő távol tartotta a szúnyogokat. Már túl voltunk a Chez Vous-ban elfogyasztott vacsorán, s jóllehet a felfuvalkodott étterem főztjét a megdöbbentő és a felháborító közé soroltam volna be, a legpokolibbak azonban mégis az áraik voltak.

- Te szeretsz engem - jegyezte meg Rachel. - Csak képzeld, milyen fantasztikus lenne örökké velem élni!

Nem válaszoltam, szerencsére nem rebbent még a szemem sem.

- Kevin?

- Hm?

- Mit gondolsz?

Ez azon pillanatok egyike volt, amikor az ember választhat, mi szeretne inkább lenni: becsületes vagy boldog, mert a kettő együtt nem megy.

- Kevin?

Rachel feje az ölemben volt. Rám nézett, az arcomat tanulmányozta, miközben lábammal ringattam a hintaágyat.

- Kevin?

Rachel ismeri az igazi nevemet, a Donovan Cree-det, azonban Kevin Vaughn néven ismert meg, így ez a név ragadt rajtam.

- Tudod, mit gondolok? - kérdeztem.

- Mit, édesem? - dorombolta.

- Azt, hogy minden úgy tökéletes, ahogy van. Teste egy fél pillanatra megfeszült a reakció előtt.

Fél másodperc a legtöbb ember számára nagyon rövid időtartam. Az én szakmámban (embereket ölök) maga az örökkévalóság. A szó szoros értelmében.

Rachel tehát az én mércém szerint fájdalmasan lassúnak bizonyult, ami jó volt, mert bipoláris személyiségzavara vakációnk minden egyes napjával mind nyilvánvalóbbá vált, s időnként hirtelen erőszakos kitörésekhez vezetett. Szívesen találkozom vele, egy együttélés azonban veszélybe sodorná az életemet. Amíg eszemen vagyok, különösebb kárt nem tud tenni bennem. Ellenben ha összeköltözünk, elkerülhetetlen, hogy néha aludjak, és az végtelenül kiszolgáltatottá tenne vele szemben.

- Nyavalyás kurafi vagy, és többé nem akarlak látni! - visongta Rachel.

Felugrott az ölemből, keze az arcom felé indult. Könnyedén elejét vehettem volna a csapásnak, de nem verekedtem hetek óta, és már hiányzott a fizikai kontaktus. Bevágott kettőt, hármat, kapta a retiküljét, átvetette a vállán, azzal nem volt se híre, se hamva.

Rachel azóta kissé instabil, hogy két és fél napig bezárva tartottam egy konténerben. Két hét telt el. Az atlanti partvidéken vakációzunk, érintve valamennyi útba eső fürdőhelyet, mialatt kedélyállapota megállíthatatlanul romlik.

Felmerül a kérdés, hogyan tudtam néha egy-egy rövid alváshoz jutni a Rachellel való utazgatás közepette.

Egyszerűen: elkábítottam.

Persze megtehettem volna, hogy összeköltözöm Rachellel, viszem a pirulákat és minden este elkábítom, ám egy egészséges kapcsolatot ritkán alapoznak ilyesmire.

Behunytam a szemem, s csak hallgattam, hogy mondja a magáét. Dühe hajszál híján poétikus volt; hirtelen és veszélyesen támadt, akár a ciklon. Északnak tartott az A1A-n az Amelia Island Plantation felé. Arra a helyre, ahol társammal, Callie Carpenterrel öt évvel ezelőtt Monica Childerst meggyilkoltuk.