Ben Kane

Spartacus

A GLADIÁTOR

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Szómagyarázat

Impresszum

Fivéremnek, Stephennek

Első fejezet

Délnyugat-Trákia, Kr. e. 74 ősze

Amikor feltűnt a falu a távoli hegy tetején, elöntötte a boldogság. Hosszú volt az út Bithüniából idáig. Felhólyagosodott a lábfeje, a vádlijában fájtak az izmok, és sajgott a háta a páncéling súlyától. Süvített a hideg szél, és bosszankodott, amiért nem vásárolt magának egy prémsapkát azon a településen, amelyen két nappal korábban áthaladt. Szívesebben hordott nemezföveget és szükség esetén bronzsisakot, de ebben a cudar időben talán fontosabb a meleg ruha, mint a harci felszerelés. Istenek, alig várta már, hogy az elemektől védett helyen, fedél alatt alhasson! Több mint hat hete tartott az út a római tábortól, ahol leszerelt, és gyorsan közeledett a tél. Fele ennyi ideig sem kellett volna tartania, de a lova két nappal az indulás után lesántult, ezért nem ülhetett a hátára. Csupán azt várhatta az állattól, hogy cipelje a pajzsát és a felszerelését, máskülönben tovább rontott volna az állapotán.

– Bármelyik másik lovat már régen feláldoztam volna az isteneknek – mondta a mögötte baktató fehér csődörnek. – De te azért jó szolgám voltál az utóbbi években, nem igaz? – Elmosolyodott, amikor a ló megbökte az orrával. – Nem, nincs több almám. De hamarosan kapsz majd abrakot. Mindjárt otthon vagyunk, hála a Lovasnak!

Otthon. A puszta gondolat is valószerűtlennek tűnt. Mit jelent ez ilyen hosszú idő után? Az lesz benne a legjobb, hogy láthatja az apját, bár ő mostanra már aggastyán. Majd egy évtizedig volt távol, hogy Rómáért harcoljon. Egy olyan hatalomért, melyet minden trák gyűlölt, ugyanakkor mégis sokan szolgáltak. Ő nyomós okkal tette ezt. Meg kell tanulni a szokásaikat, hogy egy nap majd újra ellenük harcolhassak. Apámnak igaza volt ebben. Élete legnehezebb feladata volt parancsokat elfogadni olyan katonáktól, akik ellen korábban harcolt – akik megölték a fivérét és meghódították a hazáját. De megérte. Fontos dolgokat tanult tőlük: hogyan kell könyörtelenül kiképezni az embereket, hogy egységként harcoljanak; mennyire életbevágó fontosságú engedelmeskedni a parancsoknak, még a csata hevében is; hogyan érhető el, hogy a kiképzett katonák a legszélsőségesebb helyzetekben is állják a sarat. Fegyelem, gondolta. Fegyelem és szervezettség, ez a két legfontosabb tényező.

Nem csupán azért mentél el a faludból, hogy megismerd a szokásaikat, tette hozzá a benne élő harcos. Atörzse, miután legutóbb vereséget szenvedett a légióktól, teljesen meghunyászkodott. Nem volt rá esélye, hogy bárkivel is felvegye a harcot, legkevésbé a rómaiakkal. Ő harcos, a lovas isten híve. A háború szerelmese. A vérontásé. A gyilkolásé. A rómaiakhoz való csatlakozás megadta neki a lehetőséget, hogy soha véget nem érő hadjáratokban vegyen részt. Dacára mindannak, amit a népével műveltek, örömöt lelt abban, hogy az oldalukon harcolt.

Elég volt ebből. Ideje megállapodni. Asszonyt találni. Családot alapítani. Elmosolyodott. Valaha megvetést ébresztettek volna benne ezek a gondolatok, de most vonzónak találta őket. Amíg a légióknál szolgált, olyan dolgokat látott, amelyektől megőszült az ember. Valamennyire megszokta őket. De védtelen táborokat és falvakat feldúlni, asszonyok megerőszakolását, gyermekek megölését végignézni – ezek nehezére estek.

– El fog tartani egy darabig, amíg kitalálom, hogyan vegyem fel a harcot Róma ellen. Adódik majd alkalom megint a háborúra – mondta a csődörnek. – Addig is szükségem van egy derék trák asszonyra, aki sok gyermeket szül nekem. – A ló a könyökét bökdöste, abban a reményben, hogy kap valami ennivalót. – Ha zabot akarsz, szedd a lábad! Ilyen közel a faluhoz már nem fogunk megállni.

A feje fölül ekkor hangot hallott, és szitkozódott magában, amiért hagyta lankadni a figyelmét. Az, hogy még nem találkozott senkivel az ösvényen, nem jelentette azt, hogy biztonságban van. Pedig eddig az istenek mindvégig vigyáztak rá, mióta elindult Bithüniából. Olyan évszak volt ez, amikor a trákok többsége nem tette ki magát az időjárás viszontagságainak, hanem beolajozta és elcsomagolta a fegyverét a következő hadjáratra. Egy magányos utazó számára ez volt a legjobb alkalom, hogy útra keljen.

Eddig szerencsém volt, hogy nem futottam bele útonállókba. Ezek nagyon közel vannak a falumhoz. Remélem, hogy nincsenek túl sokan. Úgy tett, mintha a vállát tornáztatná, forgatta a nyakát, és közben lopva mindkét irányba vetett egy pillantást. Hárman, talán négyen figyelték az ösvényt szegélyező sziklás lejtőn lévő rejtekhelyekről. Hajítódárdákkal voltak felfegyverkezve, ami Trákiában nem volt meglepő. Eszébe jutott az ónozott bronzsisak, mely kilógott a csődör farára erősített málhából, de úgy döntött, hogy nem veszi fel. Kevés peltasztész akad, aki képes eltalálni egy ember fejét. Ami a pajzsot illeti, azt ráér akkor elővenni, amikor az első dárdák a levegőben lesznek. Ha eltalálják, a páncélinge valószínűleg megvédi. A saját lándzsáját kioldozni túlságosan sokáig tartana. A sicájával fog megküzdeni velük, a görbe, trák karddal, mely az aranyozott derékövén függött. Nem annyira rosszak az esélyei, vélekedett, ha az útonállók nem mesterei a célbadobásnak. Nagy Lovas, oltalmazz engem a kardoddal!

– Tudom, hogy ott vagytok – kiáltotta. – Akár meg is mutathatjátok magatokat.

Durva nevetés hallatszott. Tőle nagyjából harminclépésnyire felállt az útonállók egyike. Keskeny, sebhelyes arcából könyörtelen szempár meredt rá. A férfi hímzett gyapjúköpenye szétnyílt, alatta egy elnyűtt, combig érő tunika tűnt fel. A fején koszos rókabőr sapkát viselt. A hosszú, sovány lábszárát borító borjúbőr csizma sem volt jobb állapotban. Bal kezében pelte, azaz félhold alakú pajzs volt, hátán tartalék gerely. A másik kezében egy könnyű dárdát tartott dobásra készen.

Nincs vértje, és a hajítódárdáit nem számítva az övébe tűzött tőr az egyetlen fegyvere. Helyes. A barátai sem lesznek jobban felfegyverkezve.

– Szép csődöröd van – mondta az útonálló. – Kár, hogy lesántult.

– Kár. Ha nem sántult volna le, nyomomba se érnének az ilyen kutyák, mint ti.

– De lesántult, így hát gyalog vagy, és egyedül – szólt egy másik hang gúnyosan.

Felpillantott. A második idősebb volt az első férfinál, ráncos arcát őszülő haj keretezte. Neki is elnyűtt, kenderből készült ruhája volt, tekintetéből azonban elszántság áradt. Bár szegényes benyomást keltett, kerek pajzsa kiváló minőségű munka volt, róla pedig lerítt, hogy alapos gyakorlata van a jobbjában lévő hajítódárda használatában. Ő volt a veszélyesebb. A vezér.

– A csődört akarjátok, gondolom – mondta az utazó.

– Ugyan! – állt fel egy harmadik férfi. Nagyobb darab volt, mint a társai. Karján és lábán dagadtak az izmok, és gerelyek helyett egy jókora pelte meg egy bunkó volt nála. – Mindent akarunk: a lovadat, a felszerelésedet, a fegyvereidet. A pénzedet is, ha van.

– Elvesszük az elemózsiádat is! – A negyedik férfi csontsovány volt. Beesett arcán betegségre utaló sárgás bőr feszült. Nem volt pajzsa, csak három könnyű lándzsája.

– És ha mindezt odaadom, utamra engedtek?

– Természetesen – ígérte az első férfi. Lapos, kifejezéstelen pillantása és társai vihogása elárulta, hogy hazudik.

Az utazó nem vesződött a válaszadással.

– Maradj! – mormogta a lovának, és gyorsan megfordult. Ahogy a nagy, kerek pajzsa alá csúsztatta a kezét és kikapcsolta a szíjat, ami tartotta, hallotta, hogy egy dárda süvít el a feje fölött. Ezt egy másik követte, és ez már alacsonyabban szállt. A ló patái között csapódott a porba, mire az állat elkezdett toporzékolni. – Nyughass! Már sokszor éltél át ilyet. – A gazdája hangjától az állat lecsillapodott.

– Hagyd abba, Oiagrosz, te bolond! – kiáltotta a vezér. – Ha kárt teszel abban a dögben, én magam ontom ki a véred.

Helyes. Nem lesz több dárda. A csődör túlságosan értékes. Az utazó felemelte a pajzsát, és hátat fordított a lónak. A vézna útonálló most mögötte állt, de nem mert újabb dobást kockáztatni. A többiek sem. Az utazó előhúzta a sicáját, és elmosolyodott.

– Le kell jönnötök, hogy megvívjatok velem.

– Sebaj – mordult fel az első férfi. A sarkával fékezve magát lesiklott a lejtőn. Két társa követte. Az utazó hallotta a háta mögül, hogy a vézna férfi szintén leereszkedik. A csődör hátrahúzta az ínyét, és bőszen felnyerített. Engedd, hogy még közelebb jöjjenek!

Amikor a hármas a szikla aljához ért, egy pillanatra megálltak tanácskozni.

– Készen álltok? – kérdezte az utazó gúnyosan.

– Te kutya! – vicsorgott a vezér. – Akkor is ilyen pimasz leszel, ha kibelezlek?

– Nem lesz rá lehetőséged.

A nagydarab férfi ordítva nekiiramodott, miközben magasra emelte a peltét és a bunkót. Az utazó tett pár lépést előre. A bal lábát megvetette a pajzs mögött, felkészülve az összecsapásra. Szorosan megmarkolta a sicát. Gyorsan el kell intézni, máskülönben a többiek is rám rontanak.

A támadója szerencsére éppoly ügyetlen volt, mint amilyen magabiztos. Pajzsát az ellenfelének taszítva meglengette a husángot a feje felett, hogy kíméletlenül lesújtson vele. Az utazó enyhén hátraroggyant az összeütközéstől, és félrekapta a fejét. A pajzs alól kinyúlva a sicával elvágta a nagydarab férfi bal lábában a térdinat. Velőtrázó sikoly hasított a levegőbe, ahogy az útonálló a földre rogyott. Volt annyi esze, hogy felemelje a peltéjét, az utazó azonban a pajzsával félretaszította, és keresztüldöfte a torkát. A saját vérében fuldokolva halt meg.

Az utazó visszarántotta a pengét, és a lábával a hátára fordította a holttestet.

– Ki lesz a következő?

A vezér egy szisszenéssel parancsolt valamit az előtte lévő inas férfinak, majd távolodni kezdtek egymástól. Két irányból közeledtek a célponthoz. A csődör ismét felnyerített, és az utazó érezte, hogy a hátsó lábára ágaskodik. Előrelépett, félreállva az állat útjából. Egy pillanattal később fojtott kiáltás és két tompa puffanás hallatszott, ahogy a paták csontot törtek, majd egy test zuhant a földre.

– Lehet, hogy a lovam lesántult, de ettől még eléggé szilaj természetű – jegyezte meg az utazó.

A két útonálló döbbenten nézett egymásra.

– Még csak ne is gondolj arra, hogy elmenekülhetsz! – figyelmeztette a vezér. – Oiagrosz a húgom fia volt. Ezért most meglakolsz!

Az utazó óvatosan lejjebb engedte a pajzsát, felfedve a nyakát. Essen kísértésbe valamelyikőtök!

A csontos útonálló a fogát csikorgatta.

– Azt sem bánom, ha azt a dögöt találom el – mondta, miközben elhajította a dárdáját.

Az utazó nem állt félre. Egyszerűen csak felemelte a pajzsát, és hagyta, hogy a lándzsahegy egyenesen becsapódjon az egymáson lévő bőr- és farétegekbe. A hegyes vasdarab kétujjnyi mélységben átütötte a pajzsot, de őt nem sebezte meg. Hátralendítette a bal karját, és az immár használhatatlan tárgyat a támadója felé hajította, aki nehézkesen félreugrott előle. Arra viszont nem számított, hogy az utazó csak néhány lépéssel marad le a pajzsa mögött. A harcos bal öklével az ellenfele arcába sújtott. A férfi feje egy reccsenéssel hátrabicsaklott az ütés erejétől, miközben a sica mélyen belefúródott a húsba ott, ahol a nyaka találkozott a törzsével. Vér spriccelt mindenfelé, az útonálló pedig a földre zuhant.

Háromnak vége, de az utolsó a legveszedelmesebb.

Az utazó gyorsan megfordult, arra számítva, hogy a vezér megkísérli hátba döfni. Nem tévedett. A mozdulat súlyos sérüléstől mentette meg: a dárda lesiklott a vértjéről, aminek következtében a támadó elvesztette az egyensúlyát. Az arcára visszakézből mért erőteljes ütéstől megtántorodott és a fenekére esett, fegyverét pedig a földre ejtette. Felpillantott az utazóra. Őszinte rémület volt a tekintetében.

– Feleségem van. Csa… családom, akiket et… etetnem kell.

– Erre azelőtt kellett volna gondolnod, hogy rám támadtatok.

Az útonálló felsikoltott, amikor a sica a hasába fúródott és felhasította a bordákig. Zokogva várta a halálos döfést. De arra nem került sor. Magatehetetlenül hevert a porban. A gyilkosa szenvtelenül figyelte.

– Ne hagyj lassan meghalni! – könyörgött neki.

– Ki akartál belezni, emlékszel?

– Ké… kérlek.

– Legyen. – A sica a magasba emelkedett.

– Ki vagy te? – suttogta a férfi.

– Csak egy fáradt utazó a lesántult lovával.

A penge lesújtott, és az útonálló még egyszer utoljára rászegezte a tekintetét.

Ariadné hátrasimította a haját, hosszú fekete fürtjeibe dugott egy pár csontcsatot, és a helyükre tűzte őket. Egy háromlábú széken ült a hosszúkás faasztalnál, és olyan szögbe állította a bronztükröt, hogy lássa magát benne a kunyhó nyitott ajtaján beszűrődő fényben. Az aranyszínű, formás fémdarab jelentette számára az egyetlen fényűzést, és azért használta olykor, hogy emlékeztesse magát a kilétére. Például ezen a napon. A településen élő emberek többsége számára ő nem asszony, rokon vagy barátnő volt. Dionüszosz papnője volt, és ekként tisztelték. Elégedett volt ezzel a ranggal. Viszontagságos gyerekkora után ez több volt, mint amiről valaha is álmodott. De ez nem jelentette azt, hogy ne lettek volna vágyai. Mi rossz van abban, hogy férfit akar? Egy férjet? Jelenleg egyetlen férfi mutatott iránta érdeklődést: Kotüsz, a medi törzs királya. Híres volt arról, hogy nem viselte el az ellenfeleket. Aki ujjat húzott vele, az többnyire holtan végezte – legalábbis ez a szóbeszéd járta. Nem mintha eddig lett volna kérője, tette hozzá magában Ariadné fanyarul. Bizony, ritka az olyan férfi, aki elég bátor ahhoz, hogy egy papnőhöz közeledjen.

Ariadnénak nem akaródzott fogadnia Kotüsz kéjsóvár udvarlását, de erőtlennek érezte magát, hogy dacoljon vele. A király még nem próbálkozott testi közeledéssel, de a papnő biztosra vette, hogy ezt csak magasztos státuszának és a mérgeskígyónak köszönheti, melyet egy kosárban tartott a fekhelye mellett. Helyzetét bonyolította, hogy muszáj a faluban maradnia. Trákia egyetlen városából, a messzi északon lévő Kabiléból küldték ide a főpapok. Ha visszatérne oda, élete hátralévő részében bizonyára szolgai munkát végeztetnének vele a főtemplomban.

Az sem jöhet szóba, hogy hazamenjen a családjához. Bár az anyját imádta és minden nap imát mondott érte, az apja iránt két dolgot érzett: egyszerre gyűlölte és irtózott tőle. Kislányként az élete verésekből, megaláztatásokból és még ezeknél is rosszabb élményekből állt, melyekért az apja volt a felelős. A férfi az odrüszi törzs harcosa volt, és azért vette semmibe egyetlen gyermekét, mert nem férfinak született. Hosszú évekig Ariadné számára egyedül a Dionüszoszhoz, a mámor és a rituális önkívület istenéhez intézett imák jelentettek menekvést. Csakis a vele folytatott társalgásnak köszönhetett némi belső békét, és ez azóta sem változott. Ariadné mostanáig hitte, hogy Dionüszosz segített neki túlélni a gyötrelmeket.

Egyáltalán nem gondolt arra, hogy a férjhezmenetelen kívül más módon is elmenekülhet az apjától. Egyszerűen nem volt hová mennie. Aztán a tizenharmadik születésnapján minden megváltozott. Ariadné elnyomott anyjának közbenjárására az apja megengedte neki, hogy papnőjelöltként felkeresse Dionüszosz kabilei templomát. Elszántsága lenyűgözte a papokat, és megengedték, hogy maradjon. Több mint egy évtizeddel később még mindig nem vágyott hazatérni. Hacsak nem azért, hogy megölje az apját, ami értelmetlen cselekedet lett volna. Míg papnőként betöltött pozíciója a hétköznapi asszonyok fölé emelte, egy apagyilkos sorsa csak egyvalami lehetett.

A legjobb, amit tehet, hogy elviseli Kotüsz közeledését – Dionüszosz, add, hogy gyorsan megakadjon a szeme egy őzikeszemű szépségen! –, és megveti itt a lábát. Még csak hat hónap telt el azóta, hogy megérkezett ide, a medik legnagyobb településére. De természetesen van más lehetőség. Ha Kotüsz elveszítené a hatalmát, egy jobb ember léphetne a helyébe. Ariadné elég hosszú ideje volt itt, hogy érzékelje a jelenlegi király uralma miatti elégedetlenséget. Rhészoszt, az előző királyt és Andriszkoszt, a fiát nem hiányolták különösebben, de Szitalkészt, a nemest, aki a helyükbe léphetett volna, sokan támogatták.

Bárcsak felhasználná valaki a Kotüsz elleni lappangó haragot, gondolta Ariadné. Nem először szitkozódott azért, mert nőnek született. Szemügyre vette magát a bronztükörben. Szív alakú arcát, hegyes orrát és markáns járomcsontját hosszú fekete göndör haj keretezte. Az álla határozottságot sugallt. Tejfehér bőre szokatlan volt Trákiában, ahol minden nyáron perzselően sütött a nap. Mindkét alkarját kacskaringós, pontokból álló tetoválás díszítette. A válla keskeny, de izmos volt, a melle apró. Mit lát bennem Kotüsz ? Nem vagyok különösebben szép. Talán feltűnő vagyok, de nem csinos. Mint mindig, most is csak arra tudott gondolni, hogy a szenvedélyes természete vonzotta, és mivel ő a király, a magáénak akarja. Ugyanaz a hevesség volt ez, amely miatt gyakran bajba került tanulmányai során, és amelynek köszönhetően hamarabb lett belőle papnő, mint ahogy arra számítani lehetett volna. Ariadné nagyra becsülte szilaj természetét. Ennek köszönhetően esett könnyen a menádok transzába és került olyan állapotba, melyben az ember találkozhat Dionüszosszal és megismerheti az óhajait. Az én lelkem fölött egyetlen férfinak sincs hatalma, csakis az istennek.

Felállt, és az egyszerű ágyához lépett, a kunyhó sarkában lévő, takaróval borított vastag szalmazsákhoz. Ugyanilyet használt mindenki a településen. A trákok az igénytelenségükről voltak híresek, és ezalól ő sem volt kivétel. Felöltötte sötétvörös gyapjúköntösét. Ez a ruhadarab amellett, hogy a rangját jelezte, éjjelente takaróként is szolgált. Felvette az ágy lábánál heverő kosarat, és a füléhez emelte. Egy hang sem hallatszott. Ariadné nem volt meglepve. A benne lévő kígyó nem kedvelte a hűvös, őszi levegőt, és gazdája csak azzal tudta felrázni időnként, hogy a nyaka köré tekerte, mielőtt bemutatta a szertartást a templomban. Ez az egyszerű eljárás szerencsére elég volt ahhoz, hogy áhítatot ébresszen a falubeliek lelkében. A papnő számára azonban a kígyó csak egy eszköz volt, amellyel fenntartotta a személyét körüllengő titokzatosságot. Tisztelte az állatot, kicsit még félt is tőle, de Kabiléban alaposan megtanulta, hogyan bánjon vele és a fajtájával.

Hóna alatt a kosárral kilépett a szabadba. Akárcsak a település kunyhóinak többsége, az ő egyetlen helyiségből álló, négyszögletű hajléka is úgy készült, hogy egy ágakból font rácsot vastagon bevontak sárral. Sátortetejét sárral tapasztott szalma borította, a végén egy lyukkal, hogy a tűz füstje kiszállhasson. Akunyhó hátsó része a földsáncba épült, mely Kotüsz lakónegyedét övezte. Ez egy védvonal volt a külső falon belül. Megerősítette a király magas pozícióját, és a belső árulás ellen is szolgált. Mindkét oldalon további kunyhók álltak, palánkokkal körülvéve, amelyek megakadályozták, hogy a tulajdonosok állatai elkószáljanak. A lakóépületek a kanyargó ösvények mentén sorakoztak, amelyek a falut tagolták. Ezek, akárcsak a szokásos trágyadombok és hulladékhalmok, évszázadok alatt alakultak ki. Ariadné örült, hogy az ő kunyhója távol esik a szükséges, de bűzlő kupacoktól.

Végighaladt a település közepére vezető csapáson, komor mosollyal vagy egy biccentéssel fogadva a járókelők tiszteletteljes köszöntéseit. Aggastyánok és a mellükön csecsemőt tartó asszonyok az áldását vagy a tanácsát kérték, miközben a legmerészebb harcosok kivételével valamennyien kerülni igyekeztek a pillantását. A gyerekek két csoportra oszlottak: azokra, akik megrémültek tőle, és azokra, akik arra kérték, hogy mutassa meg nekik a kígyóját. Az előbbiek sokkal többen voltak, mint az utóbbiak. Kevés dolog enyhítette Ariadné magányosságát. Elhessegette a melankolikus gondolatokat. Az isten majd küld neki egy férfit, ha jónak látja. Ha pedig nem, ő hűségesen fogja szolgálni tovább, ahogyan a beavatásakor megígérte.