Joanna Trollope

A pap felesége

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Impresszum

Antóniának

ELSŐ FEJEZET

Szokás szerint öten üldögéltek a falu főterének zöld gyepén, az iskolabusz érkezésére várva. Ugyancsak szokás szerint rögtön más hangnemre váltottak, amint Mrs. Bouverie feltűnt az úton: hangosabban, kényszeredett vidámsággal beszélgettek, és a két fiatalabb nő – a szokásos farmernadrágból és tűsarkú cipőből álló öltözékében – a háta mögé rejtette füstölgő cigarettáját. Mintha az iskola igazgatónője volnék, gondolta magában Mrs. Bouverie. Pedig valójában az igazgatónál is rémületesebb személy volt: a tiszteletes felesége.

Iskolaidőben, hétköznap délutánonként a Woodborough felől érkező iskolabusz megállt Loxford falujának főterén, és kilenc gyermek szállt le a megállóban. Az édesanyákból álló fogadóbizottság minden alkalommal itt várakozott, részben szülői kötelességből, de leginkább azért, mert ez a várakozással és pletykálkodással eltöltött tíz perc ugyanazt a szerepet játszotta az életükben, mint a korábbi generációkéban a falu kútjánál eltöltött idő. Amikor a gyerekek hangos ricsajjal lecsörtettek a busz lépcsőjén, az anyukák utálattal vegyes büszkeséggel szemlélték őket, mintha minden egyes délután újfent elcsodálkoznának azon a bámulatos tényen, hogyan voltak képesek ilyen látványosan elborzasztó utódokat a világra hozni.

Az utolsó gyermek – és egyben a legidősebb is – mindig Flora Bouverie volt, aki szakadt bevásárlószatyrokkal és törékeny, félkész mesterművekkel a kezében lépkedett lefelé a lépcsőn, miközben vaksin pislogott körbe az édesanyját keresve. Minden utazás alkalmával levette a szemüvegét, mert ha nem tette volna, a többiek biztosan lekapják az orráról, és kihajítják a busz ablakán a bokrok közé. Mrs. Bouverie ezt pontosan tudta, és azzal is tisztában volt, hogy a loxfordi anyák lenézik, amiért továbbra is kimegy tízéves gyermeke elé a buszhoz. Ha viszont bevallotta volna, hogy csupán csekély kárpótlásként várja a kislányt a megállóban, amiért hajlandó elszenvedni a woodborough-i iskola megpróbáltatásait, amely egyébként sem volt megfelelő számára, az asszonyok még inkább megvetették volna.

– Kibírhatatlan! – háborgott Flora, édesanyja lábára ejtve nehéz csomagjait. Hosszasan kutakodott düftinkabátjának zsebében, amíg meg nem találta száműzött szemüvegét. – Gyűlölöm ezt a kabátot! Úgy nézek ki benne, mint valami útonálló.

Anna Bouverie undorodva gondolt a használt kacatokkal teli zsákokra, amelyek a parókia garázsának félhomályában rejtőztek.

– Tudom, de hidd el, rosszabb is lehetne.

Flora feltette a szemüvegét. Felnézett az édesanyjára, szeme a vastag lencsék mögött hirtelen nagyobbnak és elmosódottnak tűnt.

– Mit jelent az a szó, hogy kretén?

– Azt, hogy szellemileg visszamaradt, gyengeelméjű.

A kislány a gyerekek után nézett, akik visítozva, cikázva rohantak keresztül a gyepen az anyjuk mellett, akárcsak a hajók körül gyülekező sirályok hadai.

– Pontosan! – kiáltotta utánuk Flora.

Az egyik asszony hátrafordult. Esténként a helyi kocsmában dolgozott, és önjelölt mulattatóként igyekezett gondoskodni a falusiak jó kedélyéről. Vidámsága sohasem lankadt.

– A holnapi viszontlátásra, Mrs. B! El ne késsen!

Mindannyian bűntudatosan kuncogtak.

– Ezt miért mondta? – kérdezte Flora, értetlenül bámulva az asszony után.

– Általában késve indulok. Futok, hogy ideérjek, mire a busz megérkezik. Mindig élvezettel figyelik a rohanásomat. Ennyi az egész.

– Most őszintén – mondta Flora, miközben lehajolt a táskákért. – Szerintem ez már kibírhatatlan.

– Ma csak úgy záporoznak belőled az új szavak…

– Az angolóra miatt – válaszolta Flora tömören. – Ki kellett keresnünk hat új szót az egyik újságból. Angolórán mindig újságokból dolgozunk. – A kislány rövid szünetet tartott. – A szélszorulás volt a másik, amit találtam. A böfögéssel van kapcsolatban, és… a másikkal.

– A szellentéssel – fejezte be Flora helyett az anyja. A woodborough-i általános iskola lazasága a trágárságok terén sértette a kislány természetes érzékenységét, így hát aggodalmas szorongással védelmezte szókincsének tisztaságát.

– Igen – felelte Flora, és elfordította a tekintetét.

Anna lehajolt, hogy egy-két szatyrot kiszabadítson Flora görcsös ujjai közül.

– Menjünk haza! Vár a vacsora. Mindjárt elered az eső.

Baljós széllökések túrták fel a közeli szemeteskukák mélyét, üres zacskókat szórva szét a környéken. Nyirkos levegő csapott Anna és Flora arcába, parányi esőcseppeket permetezve a kislány szemüvegére. A többi asszony a gyerekekkel együtt már eltűnt a szemük elől, és csupán a kutyák halk csaholása jelezte útjukat a házak között, amelyek a főtér fölé emelkedő lankás dombokon épültek. Egy lélek sem járt az utcákon, és nem is fog egészen addig, amíg a férfiak szürkületkor szállingózni nem kezdenek hazafelé a munkából.

– Miért? – kérdezte Flora reménytelen hangon, mint aki újra meg újra elismételte már a szívét nyomasztó kérdést, mindhiába. – Miért kell, hogy ilyen borzalmas legyen az iskola?

A loxfordi templom középkori épület volt, vaskos, négyszögletű toronnyal és a déli kapu fölötti, normann stílusú timpanonban Krisztus pokolra szállását ábrázoló domborművel. A György korabeli régi parókia ugyanabból a világos kőből épült, mint a templom, előkelő, kétszárnyú kapujának oszlopait újonnan faragott kősasok koronázták. Loxford új parókiája viszont egyszerű, vörös téglaház volt a hatvanas évekből. Anna Bouverie édesanyja szerint az épület éppannyira volt bájos, mint egy útszéli buszmegálló.

Számos kedvezőtlen tulajdonsága mellett a ház egyetlen előnye az elhelyezkedése volt. A templom mögötti gazdag termőföldre épült, és csupán egy keskeny feljáró vezetett hozzá, elzárva az épületet a főúttól és a többi háztól. Elülső ablakai a templomra néztek, a hátsók pedig a földek és a zölden hullámzó dombok felé. A legtávolabbi domb tetején alacsony cserjés sötétlett, mintha valaki fekete tintát borított volna rá. Amikor Peter és Anna a meghallgatásra érkezett, az asszony mohó vággyal tekintett a dombokra, szinte észre sem vette a zsúfolt konyhát és a nappali igencsak szűkös méreteit. Lelkesen sürgette férjét, hogy vállalja el a felkínált állást. – Ó, muszáj elfogadnod – könyörgött. – Egyszerűen muszáj. Kérlek!

Peternek azonban voltak kétségei. Erősen kételkedett abban, vajon bölcs dolog-e egyedüli lelkészként felvállalnia öt egyházközség ügyes-bajos dolgait – eredetileg csapatmunkának képzelte el a feladatot –, és még súlyosabb kétségek gyötörték magával a vidéki egyházi szolgálattal kapcsolatban. Valóban alkalmas rá…? Tényleg ezt akarja…?

– Amíg te arra vársz, hogy Isten nagybetűkkel szedett levélben közölje veled az akaratát – kiáltotta végül Anna, türelmetlenségében félresöpörve minden tapintatot és diplomáciát –, én meghozom a döntést helyetted is. Loxfordba költözünk, és kész.

Loxfordba. Abba a loxfordi egyházközségbe, amelyhez hozzátartozott Quindale, Church End, New End és Snead falu is. Anna úgy vélte: hatévnyi szenvedés és harc után Birmingham egyik nyomornegyedének parókiáján bárki kétségbeesetten vágyott volna rá, hogy a küszöbét ne mocsok és szemét borítsa, hátsó kertjében pedig inkább kukacok nyüzsögjenek az injekciós tűk és óvszerek tömegei helyett. Hat év! A hat év alatt Charlotte és Luke szobájának ablakait kénytelenek voltak fémhálóval befedni, a házat olyan biztonsági rendszerrel ellátni, amelyet még az Alcatrazban is megirigyeltek volna, hogy még a segítségért folyamodó egyháztagok sem tudtak bejutni a házba. Flora abban a percben megfogant, amint Loxfordba érkeztek, puszta megkönnyebbülésből. Anna most arra gondolt, talán még egy kisbabát kellett volna szülnie, hogy Florának társasága legyen, ám neki éppoly kevéssé volt szüksége az újabb gyermekáldásra, mint amennyire korábban vágyott rá.

Már a templomkert fala melletti feljárón sétáltak, amikor Anna ismét a kislányhoz fordult. – Na és Marie? Azt hittem, barátok vagytok.

– Németországba ment – felelte Flora. Megállt egy pillanatra, hogy szemügyre vegye a kertfalat, amelynek réseiben a moha friss tavaszi hajtásokkal burjánzott. – Az apjával. Káplár a seregben.

Flora iskolájában a gyerekek fele katonacsaládból származott. Csupán rövid időt töltöttek a környékbeli laktanyákban, majd örökre eltűntek. A kislány őszintén irigyelte társait, akik a hadseregnél olcsón hozzájutottak mindenhez, amire Flora gyermeki szíve is vágyott. Természetesnek vették a pénzt és a gazdagságot. Flora azonban a puszta szükségletekből álló élethez volt szokva, és pontosan tudta, hogy a jólétet nem lehet készpénznek venni.

Letette az egyik szatyrot, és kipiszkált egy puha mohapárnát a helyéről a falon.

– Nézd…

Flora mindig is szerette húzni az időt. Kisgyermekkorában az egyszerű séták is emberfeletti türelempróbának bizonyultak: minden egyes pocsolyánál órákig kuporgott, botokkal kavargatva a vizet, és rengeteg követ gyűjtött, gondosan megtisztogatva őket a sártól, hogy végre a zsebébe csúsztathassa őket. Dühösen tiltakozott, ha segíteni akartak neki vagy éppen sürgették.

– Most már tényleg esik az eső – figyelmeztette Anna a kislányt.

Számos feladat várt még az asszonyra: Florának uzsonnát kell készíteni, be kell gyújtani a kandallóba, rendbe kell tenni az ebédlőt az egyházközösség esti presbiteri gyűlésére, és még vacsorát is kell főzni. Azután következhetett a fordítás. Anna német és francia műszaki könyveket fordított angolra, oldalanként kapva érte a fizetést. Unalmas, száraz munka volt, de legalább feltűnés nélkül végezhette. Peter ugyanis megtudta, hogy a szolgálatai alá tartozó öt egyházközségben nem néznék jó szemmel, ha a felesége dolgozna.

– Hamar meglátná – mondta Richardson ezredes Quindale-ből, nem kis együttérzéssel –, hogy igen nagy felháborodásra adna okot. Különösen azok körében, akik, bár nem járnak templomba – fürkészte Peter arcát –, de még járhatnak.

Peter nem ismételte el az ezredes szavait Annának. Nem is lett volna értelme, az asszony csak nevetett volna. Természetes vidámsága, különös vonzereje túl gyakran hitette el vele, hogy mindenki képes az ő szempontjából látni a helyzetet, ami gyakran gyászos következményekkel járt. Peter legalábbis annak ítélte meg az eredményt, és minden bizonnyal ezúttal is így vélekedett volna, ha Anna szép szavaival megpróbálja megingatni Richardson ezredes dolgozó feleségekről alkotott véleményét. A katasztrófát megelőzendő tehát Peter mindössze annyit mondott, hogy egyelőre nagyra értékelné, ha az asszony feltűnés nélkül, csendesen dolgozna. Birminghamben Anna egy nyelviskolában tanított, egy héten három délelőtt. Méghozzá egy olyan iskolában, amelyhez óvoda is tartozott, egy felvilágosult belga asszony vezetésével, ahová Luke és Charlotte járt, amíg el nem érték az iskoláskort.

– A tanítás csendes elfoglaltság, nem? – kérdezte Anna a férjétől.

– Nem – felelte Peter. – Túlságosan feltűnő.

Akkor már hat hónapja éltek Loxfordban. Anna boldogan várta harmadik gyermekük érkezését, és még mindig elegendő vigasztalást nyújtottak neki a távolban hullámzó dombok. Az egyik újságban akadt meg a szeme a hirdetésen, hogy szakfordítót kerestek. Könnyen megtanulta a szükséges szókincset; egyszerű és egyhangú feladat volt. Az asszony néha eltöprengett azon, milyen különös, hogy bár három nyelven is fejében tárolja ezt a rengeteg műszaki ismeretanyagot, semmit sem tud a gyakorlatban alkalmazni belőle. Még egy fali csatlakozót sem tudott részletes rajzok és leírások nélkül kicserélni. Ötven oldalt kellett hetente lefordítania ahhoz, hogy azt a szabad szemmel alig látható heti kis összeget megkeresse; lélekölő robotolás volt, amit Anna igyekezett éppoly magától értetődő feladatának tekinteni, mint a fogmosást vagy a konyha feltörlését. Immár egy évtizede végezte ezt a munkát, évente kétezer-ötszáz oldalt fordított. Jobb volt bele sem gondolni, nehogy elveszítse az önuralmát, és végül megint hozzávágjon egy tál almát Peterhez, ahogy egyszer már megtette. Igaz, eltévesztette a célt, és csak a tál tört össze. Kék-fehér mintás kerámiatál volt, amelyet Peter édesanyja, Kitty hozott nekik DélSpanyolországból, ahol az egyik barátjával nyaralt. A gyümölcsök szerteszét gurultak, Anna még egy hónappal később is rábukkant egyre a zöldségtároló alatt; az alma mogyorónyira töppedt, megbarnult és erjedt szagot árasztott.

– Apa hol van? – kérdezte Flora, óvatosan a konyhaasztalra téve a mohát.

– A püspökhöz ment.

– Hűha! – rikkantott Flora. Megnyomkodta a mohapárnát, és figyelte, ahogy kicsiny patakban szivárog belőle a sáros víz. – Miért?

Anna nekiállt felszeletelni a kenyeret, és az igazsághoz nem igazán híven válaszolt: – Fogalmam sincs.

A püspök egyszer már megfordult a Woodborough-i Általános Iskolában, hogy meghallgassa a diákok imáit. Flora, ostoba módon, azt mesélte az osztálytársainak, hogy bizonyára lila karingben, hatalmas kereszttel a nyakában fog megjelenni, az ujján pedig akkora gyűrűt visel, mint egy gumicukor. A püspök sötét öltönyben és fekete ingben érkezett, amelyet a kutyanyakörvhöz hasonlító gallérjáig begombolt. Kezét egész idő alatt összekulcsolva tartotta, így senki sem láthatta, viselt-e egyáltalán gyűrűt, hát még akkorát, mint egy gumicukor. Megalázó nap volt ez Flora számára, és a kislány neheztelt is miatta a püspökre.

– Kérsz sajtot a szendvicsedre?

– Igazából csokoládés mogyorókrémet szeretnék – mondta Flora, aki pontosan tudta, hogy ebből egy csepp sincs otthon.

Anna felismerte a játékot, és kicsit várt a válasszal.

– Vagy egy kis szederlekvárt? Igazi gyümölcsből?

Néma hallgatás.

– Vagy füstölt lazacot – vetette fel Flora tudván, hogy ilyesmi sosem fordult meg a konyhájukban.

– Vagy talán sajtot?

–Jól van – felelte Flora. – Legyen sajt.

– Sajtot kérek. Nem is tudom, miért én készítem neked ezt a szendvicset. Miért nem csinálod magad?

Flora széttárta a kezét, és lebiggyesztette az ajkát.

– Kutass át!

– Flora – kérdezte Anna –, volt ma előkészítőd?

A kislány a fülére tapasztotta a kezét, és összevissza ugrándozott a konyhában.

– Nem akarom hallani, nem akarom, nem akarom, nem akarom…

Anna megint csak várt. Szánalommal vegyes elkeseredéssel figyelte Florát. Charlotte és Luke jól vette az akadályokat az iskolában, barátokra találtak, nehézségek nélkül vészelték át az egymást váltó divat- és őrülethullámokat. Charlotte egyetemre járt; Luke pedig technikumba. Flora azonban más; eszesebb mindkettőjüknél, ugyanakkor sokkal megfoghatatlanabb, sebezhetőbb. Néha így nyilatkozott az iskoláról: „De hát ott képtelen vagyok normálisan beszélgetni!” Ez igaz is volt. Rejlett valami kemény és hajthatatlan vonás Flora személyiségében, amely képtelenné tette arra, hogy belássa saját hibáit. Eszeveszett ugrándozása, amelytől sűrű, sötét, egyenes haja – Anna haja – úgy libegett a levegőben, akár egy szökdécselő kutya füle, csupán az iskolával kapcsolatos keserű érzéseinek megnyilvánulása volt; egy olyan világgal szemben, ahol örökre a különc szerepére volt kárhoztatva.

Anna egy tányérra tette a szendvicsét, majd tányérostul az asztalra, a moha mellé.

Flora hirtelen abbahagyta az ugrálást és megszólalt:

– A suliban hagytam a furulyám.

– És az baj?

– Igen! – válaszolta Flora. – Holnap órám lesz. Gyakorolnom kell…

Megcsörrent a telefon.

– Nagyon sajnálom – mondta Anna a kagylóba. – Mr. Bouverie nincs itthon. Hat körül várható haza. Tudja… Ó! Értem. Biztos benne, hogy azt ígérte, még ma beugrik? Rendben, megmondom neki. Mrs. Simms. New End 7. Viszonthallásra!

Letette a telefont.

– Úgy tűnik, apa elfelejtette meglátogatni Mr. Simmst a woodborough-i kórházban.

A telefon ismét megszólalt.

– Nem – válaszolta Anna a kagylóba. – Még nem érkezett haza.

Flora egészen közel lépett édesanyjához, és úgy tátogta:

– Fu-ru-lya. Fu-ru-lya.

– Esküvő májusban. Sajnos nála van a naplója. Vissza tudná hívni? Fél nyolc előtt, ha lehetséges, ma este presbiteri gyűlés lesz. Nem – mondta Anna. – Nem. Nem lesz kifogása az ellen, hogy nem járnak rendszeresen templomba.

– Lesz némi kifogása – jegyezte meg később, amikor letette a telefont. – De nem tiltakozhat.

– A furulyám…

– Flora – csóválta a fejét Anna, kisimítva a kislány homlokába hulló fürtöket. – Nem tehetek semmit a furulyád ügyében. Az autó apánál van. És most egy órát dolgoznom is kell.

Flora elfordult, és arccal az asztalra vetette magát, éppen csak elhibázva a szendvicset.

– Ez itt a világvége! – siránkozott. – Ez kibírhatatlan!

Belerúgott az egyik szatyorba, amitől szép lassan szétnyílt az egyik oldala, és csendesen kigurult belőle a furulya.

* * *

Anna egy kis asztalnál dolgozott a hálószobájukban. Keleti bútordarab volt, színésznő anyja adománya, aki még a régi iskolához tartozott, és hajlamos volt az efféle bőkezű gesztusokra. Az asztalka bambusznádból készült, skarlátvörös lakkozással, a tetejét pedig aranyozott bazsarózsák díszítették. Beletörődve viselte a rápakolt könyvek méltatlan terhét, és az írógépet, amelyet az egyik helybéli egyháztag adott Annának. Az asszony, aki az egyik londoni újságnak dolgozott, és csak hétvégékre járt haza, megesküdött, hogy kinőtte a régi masinát, így nincs többé szüksége rá. – Adja el az egyik jótékonysági vásáron! – mondta Annának, hogy megkönnyítse az ajándék elfogadását.

– Bár büszke vagyok – válaszolta Anna, elfogadva a felajánlott írógépet –, a büszkeségem nem hamis büszkeség. Hálásan köszönöm.

Elektromos írógép volt. Segítségével Anna szép, tiszta folyószöveget vethetett a papírra, amit a kiadók többre értékeltek, mint a régi hordozható gépén írottakat. Leült tehát a gép elé, és rápillantott a reggel gépelt fél oldalra. Peterre gondolt. Mostanra már biztosan végzett a püspöknél; talán éppen átvág a szűk sikátoron, hogy megkeresse a kocsiját, és már tudja, mit tartogat számukra a jövő. Kinézett az ablakon, látta a barna szántóföldet, a folyó menti fűzfákat és a zöld lankákat, amelyeken már megjelentek az év első birkái. Még egy hónap, gondolta Anna, csupán egy hónap, és talán egészen mást látok az ablakból. S ami még jobb, soha többé nem kell német szövegeket bámulnom, hacsak nem egy étterem étlapján a Rajna mentén, ahová nyaralni megyünk, mint más emberek, ahelyett, hogy dohos viskókat vagy düledező víkendházakat kölcsönöznénk olyan emberektől, akiknek azután örök hálával kell tartoznunk. Felnézett a hálószoba mennyezetére, ahol egy halvány folt emlékeztette a csaknem tizenöt hónapja történt csőtörésre. A mennyezeten túl, a tető fölött él valahol Isten, a mindenütt jelen lévő Úr.

– Próbálj csak te évi kilencezer fontból megélni! – mondta neki, és mély sóhajjal az írógépe fölé hajolt. Ekkor megcsörrent a telefon.