Hírhedt diktátorok végnapjai

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

A Duce második halála

Hitler öngyilkossága

Pétain marsall halála

Sztálin ötnapos haláltusája

Trujillo, a trópusok cézárja

Ngo Dinh Diem: az elnök, aki a „maga módján hazafi” volt

Papa Doc csendes halála

Franco véget nem érő agóniája

Mao hosszú haldoklása

Huári Bumedien utolsó napjai

Pol Pot hat halála

Mohamed Reza Pahlavi, az utolsó sah

Idi Amin Dada: a fekete Ubu király trónfosztása

Tito hosszú éjszakája

Brezsnyev hirtelen halála

Marcos, a faképnél hagyott szövetséges

Stroessner utolsó békés napjai

A Ceauşescu házaspár véres karácsonya

Szex, drog és Noriega

Mobutu, a „Nagy Leopárd” futása

Szaddám Huszein utolsó ütközete

Ben Ali kétségbeesett menekülése

Kadhafi: egy megtévedt beduin fejvesztett futása

Kim Dzsongil, atyja méltó büszkesége

Impresszum

Előszó

E könyv rendkívül időszerű. Napjainkban is számos politikai rezsim tartja elnyomás alatt népét, és naivitás lenne a fogyatkozásukra számítani. Észak-Koreában a Kim-család harmadik nemzedéke kezdte meg kiszámíthatatlan országlását. Burmában katonai junta uralkodik. Nem felejtkezhetünk el a nyugtalanságra okot adó, forrongó arab világról, ahol a diktatúrák felszámolása mérhetetlen emberi szenvedések árán megy végbe, a jövő pedig bizonytalan. Ami pedig Afrikát illeti, nagy területeit gátlástalan, diktatórikus rezsimek uralják. Mindezek mellett megemlítendők még azon tekintélyuralmi rendszerek is, amelyek az emberi szabadságjogokat semmibe veszik.

Könyvünkben történészek és újságírók mutatják be híres és hírhedt diktátorok életének utolsó napjait, óráit. A szerzők egybehangzóan vallják, hogy a múlt ismerete sokat segíthet a jelen megértésében. A történész feladata, hogy feltárja és hitelesen ábrázolja a hatalmasságok bukását kísérő társadalmi eseményeket. A közvélemény tájékoztatását végző szakemberek pedig nem hagyhatják elfelejteni, hogy a totalitárius rendszerek – még ha bevehetetlennek látszanak is – nem egyebek minden szilárd alap nélkül emelt légváraknál, melyeket a körülményekben vagy az érdekviszonyokban bekövetkező legapróbb változás is megingathat. E kettős megközelítés izgalmasan újszerű megvilágításba helyezi a közelmúlt történéseit, melyek színes, valósághű, közérthető bemutatására jelen munka vállalkozott. Egy zsarnok halála, történelmi kontextusban vizsgálva, korszakhatárt jelöl, mely alapos elemzést igényel. Mindennapi létünk epizódjaként pedig valamennyien megőrizzük emlékezetünkben, és olyan tényezőként tartjuk számon, amely segít egy-egy nemzedéket az időben elhelyezni.

Általában a diktatórikus rezsimek végnapjai a legvéresebbek; a személyi kultusz véráldozattá válik, a pribékek megszállott őrültekké aljasodnak, és mivel a fellázadt tömegek is kegyetlenkedésekre ragadtatják magukat, a rendszer borzalmak között múlik ki. Elvétve, de megesik, hogy a zsarnok halálával vagy száműzetésével a felszabadulás békésen, egyetértésben megy végbe, amelyet azután spontán újjáépítés követ.

Vajon kijelenthetjük-e, hogy egy diktatúrának abban a pillanatban vége szakad, amelyben meghal a diktátor vagy elmenekül, hogy bőrét mentse? Egy gyűlölt, megvetett személy halála vagy végleges távozása minden esetben hatalmas megkönnyebbüléssel jár és új reményeket ébreszt. Ám a hatalom bonyolult gépezetének alkatrészei rendszerint csak egy nagyon zavaros átmeneti idő után kezdenek el összecsiszolódni. És ez ugyanúgy igaz a népekre, mint az egyénekre: egy önimádó zsarnok áldozatai hosszú ideig hordozzák magukban erőszakos alávettetésük következményeit, és a szervezett rémuralom évei-évtizedei után számtalan feltétel teljesülése szükséges ahhoz, hogy alkalmazkodóképességüket, szociális rugalmasságukat visszaszerezhessék.

Nincs a földön olyan nép, amely ne őrizné a kollektív emlékezetében egy valaha megélt, túlélt diktatúra rémképét, illetve a tőle való örök félelmet. Még a sokat próbált, hosszú múltra visszatekintő demokráciák sem felejtették el azokat az időket, amikor harcolniuk kellett a szabadságért. Ez az oka annak, hogy a zsarnok hatalomból való eltávolítása – bárhol legyen is a hely, ahol kártékony tevékenységét kifejtette – mély emberi vágyak, törekvések beteljesülését hozza magával, és spontán szolidaritást szül.

Mindannyian örömmel vesszük tudomásul, ha egy közutálatnak örvendő politikai rendszer összeomlik, a fiatalság hatalmába keríti az utcát, és feltámad az éltető remény. Hiszen a demokrácia valóban az egész emberiség álma. Azután – hogy az emberekben megerősödjön a felszabadulás talán nagyon is múlékony érzése – elkezdődik a végre elkergetett klikk aljas bűneinek, gaztetteinek a leleplezése. A megbuktatott kényúr rögeszméinek tárgyiasult emlékei, óragyűjteményei vagy soha nem hordott cipőinek ezrei, felesége gardróbjának ruhakölteményei, gyémánt nyakékei láttán lelepleződik az abszolút hatalom közönségessége, a felhalmozási kényszer képtelensége. A kapzsiság és a mohóság a paranoia kórképéhez tartozik. A nézőnek a szörnyeteg mindennapjait bemutató televíziós felvételek láttán az a benyomása, rémképek peregnek a szeme előtt. Ben Ali többtonnányi befalazott pénze minden regényírói képzeletet felülmúl. Kadhafi aranyozott pisztolyát mintha egy régi James Bond-filmből kölcsönözte volna. A mértéktelenség a zsarnok legfőbb ismertetőjele.

A diktatúra olykor meglepő mozzanatokkal is szolgál. Előfordul ugyanis, hogy a tökéletes abszurditás számos olyan mulatságos, szórakoztató helyzetet eredményez, melyek rávilágítanak a rendszer tébolyodottságára. Egy zsarnok nevetésre is fakaszthat, hiszen a tréfálkozás is az ő kiváltsága, melyet népe rovására űz. Emlékezzünk például arra a jelenetre, amikor Idi Amin Dadát puszta ágyékkötőt és trópusi kalapot viselő angol diplomaták diadalmenetben hordozták körül egy pajzson. Vagy idézzük föl Sztálin, netán Mao elmés mondásait. Aki rákap a gyilkolásra, nagyokat hahotázik, és hízeleg neki, ha szellemesnek tartják. Őrült e kacaj!

Gabriel García Márquez az egyik legmegrendítőbb írásában a bukott rezsimet egy hatalmas fölpuffadt, elüszkösödött hullához hasonlítja, melynek rothadása szennyezi az emberek által belélegzett levegőt. E ragyogó párhuzamból született meg a zsarnokok végnapjait ábrázoló legpontosabb, legigazabb, legmegkapóbb kép. A pátriárka alkonyában a nagy kolumbiai író a komikumot elegyíti a barbársággal, és a tábornok által elkövetett rémtetteket, gyilkosságokat úgy vonultatja fel, ahogyan azokra az elviselhetetlen magányában tengődő regényhős emlékezik. García Márquez caudillója egyszerre groteszk, kegyetlen és aljas, és már azt sem tudja, hány éves, „valahol a százhetedik és kétszázharminckettedik életéve között van”.

A XX. század önkényuralmi rendszereinek itt bemutatott képviselői és „jogutódjaik” három nemzedéket fognak át. Többségük – Hitler, Sztálin, Mao, Franco – jól ismert, ám akadnak olyanok is, akik már a feledés homályába merültek, mint Trujillo, Papa Doc, Marcos vagy Stroessner.

A zsarnokok esendőségét Chamfort bölcsessége foglalja össze: „Azt hiszik, övék a hatalom, pedig ők vannak a hatalom kezében.” A legtöbb esetben haláluk után közönségesség, kegyetlenség és egy kiegyensúlyozott ember számára ismeretlen neurózisok, aljasságok lepleződnek le. Az emberi színjáték ősi alakjának, a nyomorult zsarnoknak a jelleme a legrégebbi idők filozófiájának alapjaihoz vezet el bennünket, eszünkbe idézve Shakespeare Machbetjének felülmúlhatatlan sorait.

Christian Makarian

A Duce második halála

Benito Mussolinit és szeretőjét, Clara Petaccit 1945. április 18-án rejtélyes körülmények között végezték ki.
Ám a Duce egyszer már politikai halált halt: a Fasiszta Nagytanács 1943-ban eltávolította a hatalomból.

Milánó, 1945. április 29-e, hajnali három óra. A Loreto térre érkezett csoport tagjai sietve szabadulnak meg súlyos terhüktől. Az olasz ellenállási mozgalom partizánjai a földre dobják Benito Mussolini, szeretője, Clara Petacci, ennek fivére, Marcello és a salói Olasz Szociális Köztársaság mintegy tizenöt bukott vezérének élettelen testét. A fasizmus végsőkig kitartó hívei hevernek a téren: az író, újságíró Alessandro Pavolini, a „római menetelés”, a Marcia su Roma résztvevője, squadristája, a Népi Kultúra Minisztériumának tárcavezetője, a fasiszta párt utolsó főtitkára, a párt hadseregének, a gyászos emlékű Fekete Brigádoknak az életre hívója; az ugyancsak veteránnak számító Nicola Bombacci, az 1921-ben létrehozott Olasz Kommunista Párt (OKP) egyik alapítója, Lenin barátja; Fernando Mezzasoma, a „fasiszta misztika iskolájá”-nak alelnöke…

A partizánoknak alapos okuk volt éppen a Loreto teret kiválasztani. 1944. augusztus 10-én ugyanis az „Ettore Muti” nevet viselő Fekete Brigád egyik különítménye egy Wehrmacht-teherautó elleni támadás megtorlásaképpen ezen a téren lőtt agyon tizenöt politikai foglyot. Aztán Milánó volt az a város, amelyben huszonhat évvel korábban, 1919. március 21-én, a San Sepolcro tér egyik épületében alakult meg a fasiszta mozgalom első alapszervezete (fascio). A hátborzongató hajnali jelenettel tehát az olasz fasizmus tragikus közjátéka ér véget, miközben a történelem legnagyobb vérontásával járó második világháború is a befejeződéséhez közeledik. A következő napon Hitler – miután megbizonyosodott róla, hogy hatott a kutyájának beadott méreg – öngyilkosságot követ el bunkerében, nehogy a bolsevikok kezére jusson.

Az 1945. április 29-ei hajnalon hangszórós autók járják a lombard főváros utcáit, hogy világgá kürtöljék a jó hírt. Valóban lehetséges, hogy Olaszország „leggyűlöltebb” embere – volt idő, amikor ő volt „a legszeretettebb” – immár halott? A milánóiak biztosat akarnak tudni, és a helyszínre sereglenek. A kíváncsiság helyére azonban a legaljasabb ösztönök tolakodnak, és csakhamar hullagyalázás veszi kezdetét. A holttesteket rugdossa, köpködi, levizeli a tömeg, majd nemi aktust utánzó mozdulatokat színlel. A halottak őrzésével megbízott partizánok képtelenek uralni a helyzetet, és figyelmeztető lövéseket adnak le a levegőbe. Az erősítésül érkező tűzoltók fecskendőkkel igyekeznek a hisztérikus tömeget távol tartani. Közben lemossák a bemocskolt holttesteket, majd lábuknál fogva egy benzinkút tetőszerkezetére akasztják föl őket. Egy ismeretlen biztosítótűt kér egy idős hölgytől, és összetűzi Clara szoknyáját, hogy eltakarja a csőcselék örömére közszemlére bocsátott szeméremtestét. Egy pap pedig azon fáradozik, hogy övével összeszorítsa a ruhát a fiatalasszony lábai körül, így mentve meg valamit emberi méltóságából. Fél kettő körül a holttesteket leveszik, és a milánói egyetem törvényszéki orvostani intézetébe szállítják.

Mussolini kétségbevonhatatlanul meghalt. 1943. július 25-én távozni kényszerült az – akkor még csak politikai – életből, amikor a Fasiszta Nagytanács megvonta tőle a bizalmat, mire a király elrendelte letartóztatását, és Badoglio marsall személyében kijelölte utódját. Az esztendő a Duce számára amúgy is baljós csillagzat alatt kezdődött, hiszen január 23-án az angolok elfoglalták Tripolitániát, így az afrikai birodalmi álmok egy csapásra szertefoszlottak. A belső fronton a magas rangú állami tisztviselők egyre nagyobb hangon követelték, hogy az ország kössön különbékét a szövetségesekkel, és szakítson a Reich öngyilkos politikájával.

Benito Mussolini 1945. április 18-án a milánói prefektúráról Como felé akart menekülni. Tíz nap múlva a Ducét élettársával együtt letartóztatták, és kivégzőosztag elé állították.

Ám hiába alakítja át kormányát a cavaliere, hiába ragadja magához újból a párt vezetését, a vitákat nem sikerül elcsitítani. Éppen ellenkezőleg: a katonai helyzet romlása csak olaj a tűzre. Július 9-én Montgomery és Patton csapatai partra szállnak Szicíliába, miközben összeesküvésről szóló hírek kapnak szárnyra. Ezek Mussolini fülébe is eljutnak, de nem veszi komolyan őket. Mielőtt belépne a Fasiszta Nagytanács gyűlésére, titkára a fülébe súgja: „Kelepcébe fogunk esni. Nem baj, azért sem hátrálunk!” Felesége, a lobbanékony Rachele reggel arra próbálta rávenni, hogy az összes tagot tartóztassa le. Csakhogy Mussolini biztos benne, hogy felül fog kerekedni rajtuk, bár nem árt, ha szigorítják a biztonsági intézkedéseket, hiszen soha nem lehet tudni… Ezért a szokásos, inkább csak reprezentációra való díszőrséget a milícia feketeingeseivel és a Duce védelmével megbízott speciális különítménnyel váltják föl. Az összeesküvők zsebe mélyén gránát lapul, nem tudni, mikor élesítik őket. A hangulat puskaporos. Elsőként a Duce emelkedik szólásra. Két órán át sorolja az iránymutatásával elért eredményeket, bizonygatja, milyen jó döntés volt Németország oldalán belépni a háborúba, végül pedig a „kapitulánsokat ostorozza”…, akik őt követően egymás után kérnek szót.

A legélesebben a képviselőház elnöke, Dino Grandi kel ki a Vezér ellen: „Elárultad az olasz népet azon a napon, amikor Itáliában a német befolyás lett a meghatározó. Hitler igájába kényszerítettél bennünket, elhagyva az Angliával való lojális és őszinte együttműködés útját. Hátat fordítottál nekünk, és egy olyan háborúba sodortad bele az országot, amely ellenkezik az olasz nép becsületével, érdekeivel és érzelmeivel.” Súlyos szavak, kíméletlen bírálat… Ám a Ducét valójában az hozza igazán méregbe, hogy veje, Ciano gróf, Edda leánya férje, akit külügyminiszterré nevezett ki, az összeesküvőkhöz csatlakozott. Mussolini a szavazásnál kisebbségbe kerül, de úgy látszik, nem méri föl, mennyire kilátástalanná vált a helyzete. Azt fontolgatja ugyanis, hogy a következő napon – megfogadva a milícia parancsnokának, a sok teketóriázást nem kedvelő Galbiatinak a bölcs tanácsát – minden további nélkül őrizetbe veteti a lázadókat. A történelem fintora, hogy a Villa Savoiából távozva – ahol a király közölte vele, hogy felmenti tisztségéből – őt tartóztatják le. Egy hivatalos megbízása szerint a személyes biztonságára ügyelő csendőr százados fölkéri, hogy kövesse, és szálljon be az ott álló, elsötétített ablakú mentőautóba. Előbb egy római kaszárnyába szállítják, majd onnan egy másik laktanyába viszik, amely a Latium déli felénél fekvő Ponza szigetén található. Ezután Mussolini az életéből hátralévő tizennyolc hónapot az egyik helyről a másikba való költözéssel tölti. Akarata ellenére, kényszerből.

Július 25-én este a rádióban bejelentik az uomo forte menesztését, amit az olaszok csak „defenesztráció”-ként, vagyis ablakból való kidobásként emlegetnek. Rómában és Milánóban az emberek örömujjongással fogadják a híreket. A rendszer jelképeit – a császári sasokat és a Duce mellszobrait – darabokra törik. Ugyanakkor nagyon sok olasz elárvultnak érzi magát. A rendszer legfőbb támaszai, a milícia, a feketeingesek, a fasiszta vezetők tétlenül szemlélik az eseményeket. Úgy látszik, hogy a diktatúra egyik pillanatról a másikra darabjaira hullik szét. Kínzó – már-már rákos megbetegedésre figyelmeztető – gyomorbántalmaktól szenvedő vezetője mély depresszióba süllyedten emlékezik meg hatvanadik születésnapjáról. Egyetlen vágya maradt, hogy hagyják visszavonulni és nyugodtan élni a szülőföldjén, Romagnában emelkedő Rocca delle Caminata nyaralójában. Kérése azonban visszautasításra talált.

Miután a sajtó megszellőzteti Clarával folytatott viszonyát, a Rachele féltékenységi rohamaitól rettegő Mussolinit a Szardínia északi csücskénél fekvő La Maddalena szigetére szállítják át. Itt a megrögzött ateista arra kényszerül, hogy a helyi plébánossal folytatott vitákkal üsse agyon az időt, no meg elmerül a Hitlertől születésnapi ajándékul kapott Nietzsche összes műveiben. Három hét elteltével azonban újabb helyre, az Abruzzókba költöztetik, ahol a Gran Sasso d’Italia lábánál, több mint 2000 méter magasságban épült, csak egy nehezen járható úton megközelíthető szállodában helyezik el. A hatóságok úgy gondolják, hogy e sasfészekben senki sem fogja fölkeresni. Senki, Otto Skorzenyt leszámítva… A kommandós műveletek szakértőjének számító SS-tiszt 1943. szeptember 12-én legalább olyan látványos, mint amilyen eredményes akció során visszaadja a Ducének a szabadságot.

Hitler barátsága érdekbarátság. A Badoglio marsall és az angol–amerikai erők között megkötött fegyverszünet hírén földühödve vagy húsz hadosztályt küld a Führer Itáliába, amelyek az osztrák határtól Rómáig megszállják az országot, az új kormányt és a királyi családot Brindisibe üldözve. A Führer mindenképpen az olasz csizma területén szeretné tartani a szövetségeseket, és ezt egy apró észak-itáliai csatlósállam létrehozásával kívánja elérni, élén Benito Mussolinival. Kérdés azonban, hogy a betegesen sápadt, rosszul borotvált, túlontúl bő kabátjában görnyedő, nagy kalapja mögül riadt tekintettel szemlélődő, az elzárásból alig szabadult fogoly, aki eltűnik a Münchenbe induló repülő ajtaja mögött, vágyik-e még a hatalomra. A történész Renzo De Felice szerint biztos volt benne, hogy a fasizmusnak vége, és sorsa megpecsételődött. Egyvalamitől retteg: hogy a szövetségesek, mint valami vásárra fölhajtott háziállatot, közszemlére teszik. Persze Hitlerrel nem lehet tárgyalni: Mussolini vagy belemegy abba, hogy a bábállam élére áll, vagy a német csapatok Milánót, Genovát, Torinót a földdel teszik egyenlővé. Amikor megkapja az ajánlatot, a Ducének emlékezni kell Giovanni Papininek, Az olasz irodalom története című munka szerzőjének szavaira: „A barátok csupán olyan ellenségek, akik fegyverszünetet kötöttek egymással, ám azt nem mindig tartják be becsülettel.”

A Garda-tó parti Gargnanóban megszületik az utolsó fasiszta állam, az Olasz Szociális Köztársaság (RSI), ismertebb nevén a Salói Köztársaság. Ezzel Olaszország hivatalosan két részre szakad, és a háború borzalmait a polgárháború tragédiája tetézi.

A régi hű társ, Pavolini, egyéb jelentkezők híján, csupa másodhegedűsből alakít kormányt, melynek programját a kezdeti idők korporativizmusára, nacionalizmusára és antikapitalizmusára épülő veronai kiáltvány adja. Mussolini soha nem volt még ennyire elszigetelve. És soha nem állt ilyen szoros felügyelet alatt… Egyetlen lépést sem tehet anélkül, hogy a hivatalosan a védelmét ellátó SS-alakulat valamelyik katonája ne legyen a sarkában. Egyedüli vigasza, hogy a Novarából német parancsra kiszabadított Clara Petacci a szomszéd városkába, Gardonéba költözött. „Bármi történjen is, soha nem hagyom el” – írta Claretta húgának, a kezdő színésznőnek, aki az utolsó repülővel Madridba távozott. A szerelmesek csak a legnagyobb titokban találkoznak: Rachele féltékenyen őrködik. Mussolini 1943 telén arra kényszerül, hogy föláldozza vejét, Cianót. Ő ugyan már megbocsátott neki árulása miatt, de a fasiszta pártvezérek és Hitler is a fejét követelik. Az apósnak végül engedni kell. Amikor Edda leánya azért könyörög neki, hogy mentse meg férjét a kivégzőosztagtól, Mussolini az ókori római atyákra hivatkozik, akik „soha, egy percig sem haboztak, hogy saját gyermeküket föláldozzák”. 1944. január 11-én Cianót kivégezik. Világfias fölényét, fesztelenségét, amelyet Rachele annyira gyűlölt benne, a legutolsó pillanatig megőrizte. Ciano grófné mély gyászában egy svájci kolostorba vonul.

A mélységesen utált Garda-tó partjáról – amelyet nem szenvedhet, mert a ragyogó víztükröt szemlélve óhatatlanul mélységes melankóliába süllyed – Mussolini föl tudja mérni a küszöbönálló katasztrófa nagyságát. A szövetségesek – akik 1944. június 4-én felszabadítják Rómát, majd két napra rá partra szállnak Normandiában – feltartóztathatatlanul törnek előre; a partizánok – a nap mint nap hozzájuk csatlakozó közkatonák és tisztek nagy számának köszönhetően – egyre félelmetesebb erőt képviselnek; miközben Hitler makacsul ellenzi, hogy az Olasz Szociális Köztársaság haderejét hadsereghez méltó katonai felszereléssel lássák el. Mussolini bizalmasan közli az újságíró Maddalena Mollierrel: „Bizony, asszonyom, az én csillagom leáldozott. Teszem a dolgom, nincs egy percnyi nyugtom, miközben tudom, hogy az egész fabatkát sem ér. Alig várom, hogy bevégződjék a tragédia, amelyben – minden nyűgtől megszabadulva – szereplő már nem, legföljebb az utolsó néző vagyok.” Ripacskodás, vélekedik a történész Pierre Milza. Szerinte a színész mindig színész marad, szerepét a változó körülményekhez igazítva, készen arra, „hogy Caesarnak – a számára túl naggyá lett – tógáját magára öltse”.