Bornai Tibor

Két csönd között

(2009 minden napjára)

Kossuth Kiadó

Hipp-hopp, ott legyek, ahol vagyok!

ELŐHANG

Az emberiség bizonyos serény, de azért elenyésző része már évezredek óta ír naplót. Olyat azonban, amelynek szövege a megírás utáni pillanatban máris a köz elé tárul, csak az utóbbi másodpercekben. Ezt hívják blognak azok, akik lusták arra, hogy magyar szavakat használjanak, amikor ott vannak azok a jó kis egy szótagos angol szavak, amelyek kimondása még egy kis sármot, bennfentes modernséget is kölcsönöz annak, aki ismeri és jó helyen használja őket. És blogot írni divat.

Sosem volt ambícióm divatosnak lenni, tehát az én nap naputáni bejegyzéseimet inkább naplónak hívom. Ha pedig mindenáron angol nevet kellene adni neki, az sun-horse lehetne. A Nap lova. Amelynek hagyom, hogy el-elszaladjon velem, ő pedig hagyja, hogy át-átessek a másik oldalára. Hagy hibázni, de enged nyargalászni. Vadul rázza sörényét, szikráztatja patái alatt a köveket. Én pedig megülöm, minden este felpattanok rá, aztán jöhet a poroszkálástól a csörtetésig mindenféle sebességfokozat.

Azért ez a dolog nem annyira szilaj, mint ahogy talán ilyen bevezetés után várható lenne. Csendes esti percek teltek el az elmúlt két év során a billentyűzet fölé hajolva. Gyakran már reggel tudtam, mi kerül bele az aznapi helyzetjelentésbe, de sokszor volt úgy, hogy csak meredtem az üres képernyőre, és fogalmam sem volt, melyik betűt üssem le elsőként. Állandó kérdésként visszhangzott a fejemben, vajon mennyire lehetek személyes? Mennyi derülhet ki rólam és mikor kell szemérmesen elhallgatnom. Tudtam, ha nem vagyok őszinte, akkor semmit nem ér, amit leírok. De lehetek-e őszinte akkor, amikor manapság a rend és egyet-gondolás ambíciójába csomagolt bonbon fogy legjobban az édességboltokban? És mégis!

Nagyon sok részletét ismeri majd meg az olvasó annak a világnak, amely körülvesz, és annak, ami a fejemben forog. Külső és belső dolgokat. Kedves ismerősök leszünk. Barátok. Ígérem. Sokat fogunk együtt nevetni, töprengeni, néha talán vitatkozunk is majd, és örülünk, ha egyetértünk valamiben. Valahogy úgy, ahogy a minden este beszélgetni összejáró barátok szoktak. Milyen nagy luxussá is lett ez mostanság! Szinte senki nem engedheti meg magának, hogy hetente hétszer nyugodtan leüljön, tenyerét forró teáscsészével melegítse, és jókat „dumáljon” valakivel.

Nem fogunk unatkozni. Elmesélem, mire jó egy könnycsepp, kell-e a nokedlinek biztonsági öv, mi a különbség a zongorázás és a mezőgazdasági munkálatok között. Kiderül majd, mikor haltam meg, ki az a híres olasz, akit úgy hívnak, Tiberio Tudatalatti és, hogy finom-e a káposzta vére. Együtt találgatjuk majd, mit érez egy sneci az Atlanti óceánban, mivel bízták meg az UFO-k a macskákat. Elárulom, hogy kell mákos gubára gondolni, mi van, ha az úszóversenyző egy laptopot visz magával, mikor eldördül a startpisztoly, és mi köze lehet az embernek egy üvegbohóchoz. Jól megleszünk.

2011 január elsején este kétségbeesetten ültem a billentyűzet előtt. Előző nap bejelentettem, bizonytalan időre felfüggesztem a naplóírást, és már az első bejegyzés nélküli napon nagyon, de nagyon hiányzott, hogy leírjam, ami aznap az eszembe jutott. Feszült bennem a kötelességtudat, a rendszerességre való hajlam, a közlési düh, a hűség azokhoz, akik minden nap megnézték, miről futtatom az eszmét, a ragaszkodás egy szokáshoz, amely már létformámmá vált. Még aznap megfogadtam két dolgot. Kiadót keresek az eddigieknek, és egyszer, valamikor újra kezdem a mindenesti jegyzetírást. A kiadás dátuma nem tőlem függ. Az újrakezdésé igen. Hogy ez mikor lesz? Ha majd úgy érzem, másként nincs elég értelme az életemnek. Ha majd attól félek, enélkül igazolatlanul vagyok távol a túlvilágról.

Addig is ölel benneteket igaz hívetek:

Bornai Tibor

Az élet lottószelvénye a szív,

ha kitöltjük – szeretettel – nyerni hív,

s míg a sors a szerencsével vív,

ki szívből él, az élből szív.

NAPLÓ

2009

JANUÁR 1.

Csönd.

Valahol, egy nyelvésznél azt olvastam, ha egy magyar szónak létezik „e” betűs és „ö” betűs változata is, akkor inkább használjuk az „ö”-set, legalább nem mekegünk annyira.

Csönd van és hull a hó. Reggel, félálomban kivirágzott a fejemben a gondolat, hogy fáznak a cinkék, és az etetőjükből is biztos kifogyott már a tegnapi adag. Ezzel a gondolattal képtelenség tovább szunyókálni. Kimentünk a kutyákkal, adtunk a cinkéknek, aztán irány, fel a löszdombra. Egy fakopáncs berregtetett valamelyik fán az erdőben, amire válaszul egy ugyanolyan hang érkezett, a Duna másik partjáról, a Szent Mihály hegy felől. Ezek ketten zengték be ma reggel az egész Dunakanyart.

Hazatérve begyújtottam a kályhákba. Tűzpattogás.

Idén töltöm be az ötvennégyet. Öt meg négy az kilenc, és tessék, a dátum végén (2009) ott áll a kilences. Régebben kiszámoltam ezt már, de még mindig szórakoztat. Hogy amilyen szám áll az ember születési dátumának végén, az azzal kezdődő (tízes, húszas, harmincas, stb.) életkorában a dátum utolsó két jegyének összege azonos az életkorát jelző számok összegével. Tessék bátran utána számolni. Vannak további titkos összefüggések is, de azokat már tényleg mindenki fedezze fel saját maga számára. Úgy az igazán izgalmas.

Most éppen az Újévi Koncertet közvetítik Bécsből. Habos kávés, virágözönbe borított giccs, háromnegyedben. Az embernek umcacca-mérgezése lesz tőle, mégis jó, hogy van. Jók az ilyen fix pontok, valahol a háttérben, miközben az ember az előtérben lázad. Ezt nem értik ezek az ifjonti hevületük vegetatív másság-keresési lázában egyformára sülő mai forradalmárok. Kell valami, amihez képest lázad az ember. Anélkül a nagy lobogás csupán egy kis füst, pernye, meg egy kis fanyar büdösség.

JANUÁR 2.

Reggel beraktam a kutyákat a kocsiba, és átmentünk a dömösi közértbe tejért. Kifelé jövet az ajtó előtt a négyből egyet elejtettem. Zacskós volt, úgyhogy szétplaccsant. Visszamentem a boltba, hogy töredelmes vallomást tegyek, de nem tudtam felkelteni az alkalmazottak érdeklődését. Mikor megint kimentem az üzletből, már egy kóbor kutya nyalogatta a tejet. Jaj, de jó, gondoltam, valakinek ez is örömet okoz.

Hármasával fagynak meg a hajléktalanok, Karácsonykor volt ember, aki a fűtetlen lakásában fagyott meg, ezek számomra mégis csupán hírek. Vajon miért van, hogy egy nyomorult kóbor kutya jobban felkavar? Talán azért, mert ez egy megszegett ígéret. Úgy tizenkétezer évvel ezelőtt megígértük ennek az állatnak, hogy vigyázunk rá, és ő ránk bízta magát. Azóta betont raktunk köré, aszfaltot alá, aztán cserben hagytuk.

Délelőtt már éppen nekiültem a fordításnak, amit Eszterrel együtt csinálunk (egy regény angolból, pénzkereset és egyben szórakozás), amikor felcsöngettek. Bíró László barátomat még az ősszel kértem, hogy stuccolja meg a fákat az út mentén. Most jött. Lementem segíteni neki. Derékroppantó hajolgatás, cipekedés, fűrészelés egész délelőtt a hidegben. Egész jól esett.

Hallgatom a híreket, harcok Izrael és a Gázai övezet Hamász terroristái között. A Hamász kilő két-három kis vacak rakétát, amit szorgalmasan becsempésztek valahogy az országba, mire Izrael odapörköl egy nagyot, és minden törik meg szakad. Erre persze a szélsőséges arabok „harag napját” hirdetnek, és végigsiránkozzák a világot, hogy jaj-jaj, civil áldozatok. Hát persze, hiszen épp ezért bújtak civilek közé. És ez így megy unásig. Néha azt gondolom, Közel-Kelet a Földgolyó nebulói számára az a tagozatos osztály, ahol emelt óraszámban tanulják azt, ami itt, ezen a bolygón a legfőbb tananyag, mármint, hogy mit csináljunk, ha találkozunk valakivel, aki nem olyan, mint mi.

Este tovább olvastam Karinthy Ferenc naplóját. Nem tudok betelni vele. Nagyon gyakran fordul elő, hogy a szívemből ír, máskor meg a számból veszi ki a szót. Például amikor azt fejtegeti, vajon miért nem tartozik egyik klikkhez sem.

JANUÁR 3.

Délben kompon át Nagymarosra, és onnan Szokolyára R. Székely Julcsiékhoz. Vas Petykáék, Elődiék, a szokásos remek társaság. Misu, a férj a lelkét is kiteszi, nagy trakta, sült malac, lila káposzta, krumplipüré, aztán az édességek. Még ki sem hevertem az ünnepi zabálást. Nincs rondább a kövér rock-zenésznél. Na, majd holnaptól…

Azért az eseménynek nem a gasztronómiai oldala volt a legerősebb. Rendes ember nem eszik malacot egészben, csak szeletben, mert úgy kevésbé hasonlít eredeti, aranyos állapotára. (Még rendesebbek szeletben sem.) Jókat dumáltunk túlvilágról, politikáról, újságírásról, reinkarnációról és az időérzék meg a tájékozódási képesség összefüggéseiről. Előadtam elméletemet a világ keletkezésének okáról és mikéntjéről. Nem arattam vele osztatlan sikert, de az elmélet nem dőlt meg, talán csak finomodott. Elhangzott Elődi Péter kedvenc mondása is, amit még annakidején, egyetemi gyakorlaton hallott a kőművestől, hogy aszongya: ami sok, az azért egy kicsit sok!

Hallgattunk egy kis Belga-zenét. (Nincs umlaut-os „e” a gépemen.) Mindenki rajong érte, de belőlem ilyenkor előbújik a zenész. Nekem zeneileg kevés. A szövegek jópofák, néhol még szellemesek is, mégis megunom a harmadik szám után.

Már öreg este volt, amikor a komp visszahozott bennünket Visegrádra. A révésszel kedvesen megbeszéltünk némely nyári emléket, mármint, hogy nem azért szállított ki júliusban a kocsiból, mert utál, hanem, mert ott volt egy rendőrautó is a kompon. De nincs harag.

JANUÁR 4.

Nagy, szép hideg van. Minden ág deres, itt ülünk egy nagy csipkefelhő közepén. Fordítjuk a regényt, a tűz pattog, a kutyák unatkoznak.

Délután kicsit piszmogtam azokkal a dalokkal, amit a „Gondolkodom, tehát dalok” lemezre szánok. Nem tudom, megjelenik-e valaha, van-e még ilyesmire szüksége valakinek, de azért én szorgosan díszítgetem, finomítgatom. Már attól félek, túlfaragom a végén. És akkor fogpiszkáló, ha el nem….

Az izraeliek bevonultak Gázába. Vajon volt más választásuk? Az ukránok meg a gázvezeték elzárócsapját babrálják. Egyre kevesebb gázt kapunk. Vajon van más választásunk? Gáza és az ukránok gáza. Ez így, együtt szép. Szépen nézünk ki.

JANUÁR 5.

Ma nehéz nap. Be kell menni a városba. Dühödt autósok, mérges emberek, amerre nézek.

Elröppintettem Esztert a suliba. Forgatókönyvírást és filmdramaturgiát tanít. Nagyon élvezi. Minden hétfőn órái vannak. Miután Eszter kiszállt, benéztem Daróci Péterhez. Folytattuk a fordítást. Khrisnamurtit fordítunk már tizenhárom éve, angolból. Egy könyv már meg is jelent (Az élet könyve), most a második közepe táján járunk.

Utána Sánta Gáborral találkoztam. Beavatott egy nagyszabású tervébe, és furcsa módon a véleményemre volt kíváncsi. Jót dumáltunk, aztán Eszterért, és ki a temetőbe.

Mire hazaértünk, egész komolyan nekieredt a hó.

Kutyaöröm, séta, aztán egy kis internet. Emma lányom írt. Már ismét Londonból. Ékezetek nélkül.

JANUÁR 6.

Szorgalmas nap. Reggeli után mindjárt nekizuhantunk a fordításnak. Egy amerikai regény, napjainkban játszódik, túszdráma a Szt. Patrick székesegyházban, Manhattan közepén. Nem magas irodalom, de érdekesebb foglalatosság, mint ugyanezt az ezredik tökegyforma filmen nézni végig.

Ebéd, és vissza a géphez. Közben háttérrádiózás, a Bartókon Muzsikáló délután Mácsai Jánossal. Béke.

Kell ez, mert ma megint úgy ébredtem, hogy nem tudtam elég jól megindokolni, miért vagyok a világon. Már ismerem ezt az érzést, ezért nem ijedek meg tőle annyira, mint régebben. Meg kell várni, amíg elmúlik. Addig is nagyon jót tesz a munka, valami fizikai, vagy a fordítás, mindegy, csak érezzem, hogy értelme van levegőt venni.

Közben leállt az orosz gáz.

Azt kérdezem magamtól, vajon mit tehetek. Eddigi életem során a nagybetűs történelem csak suhogott, magasan a fejem felett, de nem gázolt (már megint ez a gáz) úgy át rajtam, mint, mondjuk, a szüleimen. Ezért nem ismerem azt az érzést sem, amikor az embernek tehetetlenül kell tűrnie, ami körülötte zajlik. Talán ezért olyan új ez a mostani világhelyzet. És talán ezért hiszem nagyon szilárdan, hogy az én feladatom ezen a világon nem több és nem is kevesebb, mint rendet és békét teremteni azon a területen, ahová a kezem elér. Nekem a dalok, a zenekar miatt távolabbra ér, mint másnak, tehát ennyivel nehezebb terhet viszek. Nem baj. Csinálom.

Holnap nekilátok fát vágni. Hűvös halomba.

JANUÁR 7.

Befizettem a büntetést, amit a rendőrség gyorshajtásért szabott ki rám. Húszezer. Még tavaly novemberben, egy álmos vasárnap délelőtt hatvankét kilométer per órás sebességgel dörrentem be egy balatoni falu lakott területére.

Szánom-bánom. Azt sem hozhatom fel mentségemre, hogy mostanában engem jobbára mindenki leelőz. Én nem vagyok mindenki, és nem is szeretnék mindenki lenni.

Egyébként a gyorshajtást nem így büntetném. Aki ugyanis gyorsabban vezet a megengedettnél, elfelejti, hogy úgy, ahogy született, két lábbal, autó nélkül, százszor lassabban érne el gyalog a céljához, mint kocsival. Nem elég neki ez a gyalogszerhez képesti hatalmas gyorsaság, ő még annál is gyorsabban akar haladni. Én tehát megtanítanám neki, hogy mi itt a valós helyzet. Akit azon kapnék, hogy ötven helyett százzal megy, azt arra kötelezném, hogy a soron következő ötven programját gyalog kelljen lebonyolítania. Elhalasztani semmit nem szabadna. Ha Nyíregyháza, hát Nyíregyháza.

Nekem most tizenkétszer kellene bemennem gyalog Budapestre.

Nem vagyon én egy kicsit hű, de szigorú?

JANUÁR 8.

Leszedtem a fát. Szomorú dolog. Már ötéves koromban a Dunának akartam menni Andersen Kis fenyőfa című meséjétől, csak akkor még nem tudtam, hol a Duna. Most vágott fenyőt vettünk, mert a gyökereseket már évek óta mindig kiültettük, és egy tenyérnyi hely sem maradt a kertben, újabb fenyőfának.

Délután bent jártunk a városban. (Jó, Visegrád is város, de ilyenkor a fővárosra gondolok, mely bölcsőm ringatá.) A könyvelőnél vettem észre, hogy az a húszezres, amit még otthon a zsebembe gyűrtem, nincs meg. Na, szép, gondoltam, remélem, valahol otthon maradt az előszobában, ahogy ott rakosgattam ezt azt a táskámból ki be, induláskor.

Hazafelé megálltunk a CORA-ban. Két nagy zacskó pillepalackot vittem vissza. Az üvegvisszaváltó mellett van egy konténer erre a célra. Két pillére rá is léptem még otthon, (talán, akkor esett ki a pénz a zsebemből), és már éppen lelkifurdalástól vezérelve a többire is rá akartam lépni, hogy a szemetes autó ne levegőt szállítson azzal a sok kipöfögött gázolajával, amikor kiderült, az összetaposott pille nem olyan jó, mint az egészséges.

Ott állt egy kedves lány, és elmagyarázta, hogy itt ez a remek szerkezet, ami vicces koronggá nyomja a palackokat (az összetaposottat nem, mert azt nem lehet beletenni). Az ily módon töpörített műanyag elégetésénél, illetve újra hasznosításánál hetvenöt százalékkal kevesebb szénmonoxid kerül a levegőbe, ráadásul minden leadott palackért kapok egy forintot. Remek. Megkérdeztem, mi lesz ezekből az izékből. Azt felelte, hát pillepalack. Akkor azt kérdeztem, miért kell egy pillapalackból töpörtyűt csinálni, hogy aztán megint csak pillepalack legyen belőle? Miért nem mossák ki, és kész az új, ráadásul száz százalékkal kevesebb a szénmonoxid? Erre a fogós kérdésre már nem tudta a választ, de tényleg kedves volt, felismert, és az iránt érdeklődött, hol vehetné fel a nagylemezét.

Itthon – sehol a húszezres. Mindig ilyenkor történik ez, amikor az ember úgyis éppen le van égve. Mégis, azt hiszem, odaadnám annak, aki meg tudná mondani, hová lett.

JANUÁR 9.

Mostanában gyakran kerül szóba a nemzeti büszkeség, vagy annak hiánya. Szerintem ez a dolog kicsiben kezdődik. Csinálok valamit, amire büszke lehetnék, ha nem lennék szerény. Lehet ez bármilyen apróság, nem dobom bele a háztartási szemétbe a kimerült ceruzaelemet, átviszek a szomszédba egy kis kóstolót a szilvás gombócból, lefestem a postaládát, vagy ilyesmi. Amikor ezek az apróságok gyülekezni kezdenek, már feltűnnek a szomszédomnak is, és attól kezdve ő büszke lehet rám. Ha ő igyekszik, én is büszke leszek őreá. (Figyelem, itt önmagára senki sem büszke!)

Ha egy ilyen társasház áll a szomszédomban, arra büszke lehetek, és ez a büszkeség sarkall majd arra, hogy a miénket is hasonlóvá tegyem. Egyszer csak az egyik lakótelep büszke lesz a másikra, aztán egyik város a másikra. Még egy-két lépés, és elértünk a nemzeti büszkeség szintjére. Itt sem mi döngetjük a mellünket, mert az nem szimpatikus. Mi „csak” azt csináljuk, amitől mások elkezdenek felnézni ránk.

Aki önmagára büszke, azzal nem lehet beszélgetni. Aki a folyamatot felülről, a nagy méretek felől kezdi, az egyszerű hőbörgő, rosszabb esetben háborús uszító, esetleg elvetemült lélekkufár, aki az embereket legszentebb érzéseiknél fogva rángatja bele történelmi méretű bűnökbe és szerencsétlenségekbe.

JANUÁR 10.

Reggel a kutyákra kabátot adtam, nehogy eltörjenek a kanyarban. Mínusz tíz alatt már íze van a hidegnek.

Délelőtt tovább fordult lefelé a regény, amit Eszterrel fordítunk. Már közeleg a végkifejlet, a túszejtők elhagyták a katedrálist. :-)

Délután a Harapó Mókusban. Hagyományos Eszter-születésnapi ebéd Broszival, aki szintén ilyentájt ünnepli, és leányával, Dórival, aki Eszter keresztlánya, és akinek ugyan novemberben van, de őt is most köszöntöttük fel.

Apropó, kereszt. Milyen érdekes az a kapzsi mohóság, ahogy a katolikus egyház igyekszik már a néhány napos csecsemőre rátenni a kezét. Stipi-stop! Te a miénk vagy! Szegények, nem érzik, hogy a földi hatalom megszerzésével párhuzamosan elveszítik az égit.

Már sötétben értünk haza. A fényszórók előtt úgy villogott, szikrázott a hó, mint egy Walt Disney-filmben.

Szegény Alcsi kutya este pórázon sétált, nehogy megismétlődhessen a tegnapi eset. Tegnap ugyanis felrohant az erdőbe, és bezabált valami dögből, aztán itthon jól kihányta a szőnyeg közepére.

JANUÁR 11.

Az öt fatüzelésű kályhából négyet egész nap fűtöttem, hogy segítsek a gázkazánnak. Közben eszembe jutott, hogy „erdő mellett nem jó lakni, mert sok fát kell hasogatni”. Nem tehetek róla, de a dal következő soráról mindig egy olyan USA-beli állam bírósága jut eszembe, amelyben még érvényben van a halálbüntetés. Tizenhárom, azaz tizenkét esküdt és a bíró, megölet egy ügyfelet. Én szeretném legjobban, ha nem így lenne, de így van.

Késő délután mögöttünk az erdőben mufloncsapat keresgélt a hóban. Lehettek kilencen, vagy tízen. Milyen erőtlen a mi pompás civilizációnk, hogy ezeket még mindig nem tudta kiirtani!

JANUÁR 12.

Ma szmog-riadó volt Budapesten, ami abból állt, hogy páros dátum lévén csak a páros rendszámú autók közlekedhettek. A rendelkezés kihirdetése után öt perccel már mindenki arról vitatkozott, megbüntethető-e, aki elköveti azt a páratlan szemtelenséget, hogy páratlanul pöfög. Engem nem izgatott volna különösebben a dolog, de éppen mára beszéltem meg a szerelővel, hogy elviszem hozzá a géperejű járművet egy átnézésre, és Szilveszter fiammal, hogy kölcsön adja a kocsiját, amíg az enyém szervizben van. Szerencsénkre mindketten párosak vagyunk, úgyhogy jó lelkiismerettel büdösítettük a levegőt.

Az embert belehúzzák a csőbe, hogy éljen autós életet, aztán viasszal légmentesen lezárják a cső két végét, hogy légszennyezés, meg parkoló díj, behajtani tilos, meg benzináremelés, ilyen rendszám, meg olyan kötelező haladási irány.

Azért Esztert is elvittem tanítani és Daróczihoz is mentem Krishnamurtit fordítani, de már Szilveszter agg Opeljével. Kiderült, hogy az én fiacskám autójában nincs fűtés. Fagyos hangulatban értünk haza, Visegrádra. Elhatároztam, ha az én kocsimat visszakapom, helyette hálából beadom az övét a szervizbe. Még sincs az rendben, hogy az ember írmagja opálosra (vagy Opelosra?) fagy!

Most, ahogy ezt írom, orrom helyén még mindig kemény piros csőr, egyetlen ráfagyott gyöngyharmattal.

JANUÁR 13.

Kint hideg, bent tűz, kutyák, macskák, fordítás.

Trillili-trallala, pricc, pracc, prucc!