Jodi Picoult

Egyszerű igazság

Jodi Picoult

Egyszerű

igazság

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2000 by Jodi Picoult

Hungarian translation © Bihari Görgy, 2013

ISBN 978 963 293 264 4

elektronikos verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Papámnak, Myron Picoult-nak, akitől megtanultam,

hogy hogyan legyek csodabogár.

Kevesen értik ám, hogy kell hápogó hangon tüsszenteni,

rettenetes szóvicceket faragni… és kevesen tudják így imádni a lányukat.

Szeretlek, apu.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét sokaknak kell köszönetet mondanom: dr. Joel Umlasnak, dr. James Umlasnak és dr. David Toubnak orvosi tanácsaikért; dr. Tia Hornernek és dr. Stuart Anfangnak, amiért elmagyarázták a törvényszéki pszichiátriát és a klinikai meghallgatásokat; dr. Catherine Lewisnek és dr. Neil Kaye-nek, amiért segítettek megérteni az újszülöttgyilkosság problémáit; apósomnak, Karl van Leernek, akinek a szeme se rebbent, amikor felhívtam, és a tehenek mesterséges megtermékenyítéséről faggattam; Kyle van Leernek, aki látott már „sütiholdat”, és kölcsön is adta; Teresa Farinának a gyors átírásért; dr. Elizabeth Martinnak, aki talált nekem liszteriózist, és kioktatott boncolásból; Steve Marshallnak, aki elvitt szellemvadászatra; Brian Lairdnek a troll meséjéért; Allegra Lubranónak, amiért mindig kiásott valamilyen obskúrus rendeletet, ha kétségbeesetten felhívtam egy „gyors kérdéssel”; Kiki Keatingnek, a nagyszerű ügyvédnek, aki időt szakított rá, hogy eljöjjön velem Lancasterbe, és éjszakákat töltött a magnó mellett, hogy ötleteket adjon a tanúvallomásokhoz; továbbá Tim van Leernek, mindenért. Ugyancsak köszönöm az éleslátást és a hasznos megjegyzéseket Jane Picoult-nak, aki ez alkalommal maga is ítéletet akart mondani. Köszönetem Laura Grossnak ugyanezért, meg azért is, mert valószínűleg ő az egyetlen a könyvszakmában, aki azt akarja, hogy gyorsabban írjak. Köszönet Emily Bestlernek és Kip Hakalának egy szép kapcsolat születéséért, Camille McDuffie-nak meg azért, mert három az igazság. Nem lehetek elég hálás John Hostetlernek és Donald Kraybillnek a munkáikért, valamint azoknak az embereknek, akikkel a pennsylvaniai Lancasterben találkoztam, és akik nélkül ez a könyv meg sem született volna: Maribel Kraybillnek, Renee Schuler hadnagynak, és különösen Louise Stoltzfusnak, aki maga is nagyszerű író, segítségét itt pedig még csak nem is méltathatom. Végül nagyon hálás vagyok az amis férfiaknak, nőknek és gyermekeknek, akikkel találkoztam, mert jóindulatúan megnyitották nekem otthonukat és szívüket, és kis időre beengedtek világukba.

I.

A jó keresztény gyermek

Szót fogad a felnőttnek.

Igaz, derék, türelmes,

Alázatos és kedves,

Szorgos is, és jámbor is,

Szóban is, meg tettben is.

Jó lesz megjegyezned hát:

Isten szeme mindent lát.

Amis iskolás vers

1

Sokszor álmodott már arról, hogy a húga holtan lebeg a jég alatt, de ma éjszaka először jelent meg neki Hannah úgy, hogy a jeget kaparja, mert ki akar szabadulni. Látta nagy, tejfehér szemét, hallotta a karmolászását. Aztán felriadt. Nem tél volt, hanem július. Nem jég volt a tenyere alatt, csak a gyűrött lepedő. De megint volt valaki a másik oldalon, aki a szabadulásért küzdött.

Az ajkát harapdálta, mert az ököl szorosabbra zárult a belsejében. A gyűrűző fájdalomra ügyet sem vetve, mezítláb, lábujjhegyen kiosont az éjszakába.

A macska nyávogni kezdett a csűrben, amikor belépett. Akkor már zihált, a lába reszketett, mint a nyárfalevél. Leült az ellető ka-rám túlsó sarkában a szénára, és felhúzta a térdét. A vemhes tehenek ránéztek bámész kék szemükkel, aztán gyorsan elfordultak, mintha nem akarnának tanúi lenni, annak ami történik.

Olyan erősen összpontosított a Holsteinek oldalára, hogy a fekete foltok rezegni kezdtek és összefolytak a szemei előtt. Felgyűrt hálóingének szélét harapdálta. A nyomás mintha ki akarta volna fordítani önmagából. Eszébe jutott, hogy ő és Hannah esetlen bo-citérdű korukban hogyan evickéltek át nagyokat nyögve a szöges-drót résén, amíg valamilyen csoda folytán át nem huppantak a patakpartra.

Olyan hirtelen lett vége, ahogy elkezdődött, és a lába között ott hevert a mocskos, csapzott szénán egy baba.

• • •

Aaron Fisher megfordult a tarka, foltvarrott takaró alatt, és ránézett az ágy melletti órára. Semmi sem történt, nem hang verte föl, de negyvenöt évi gazdálkodás és fejés után fel tudott ébredni minden apróságra: egy lépésre a gabonában, a szél változására, ar-ra a hersegésre, amellyel a tehén reszelős nyelve végignyal az újszülött borjún.

Érezte, hogy a matrac megmozdul. Sarah felkönyökölt mögötte, hosszú varkocsa úgy kanyarodott a vállán, mint a hajókötél.

– Was ist letz? Mi a baj?

Nem az állatok voltak; az első borjúnak csak egy hónap múlva kellene érkeznie. Nem is betörő; ahhoz nem elég nagy a zaj. Felesége átölelte, visszahúzta magához.

– Nix – mormolta Aaron. Semmi. De nem tudta, hogy az asszonyt akarja-e meggyőzni vagy magát.

Annyit tudott, hogy el kell vágnia a bíborszín zsinórt, amely összeköti a baba hasával. Reszkető kezével sikerült elérnie a régi ollót, amely szögön lógott a karám ajtaja mellett. Rozsdás volt, szénatörek tapadt rá. A kettényisszantott, vastag zsinórból lüktetni kezdett a vér. Elszörnyedve összenyomta a végét, és riadtan keresett valamit, amivel elköthetné.

Addig turkált a szénában, amíg nem talált egy kis darab bálázó- madzagot. Azzal gyorsan elkötötte a zsinórt. A vérzés lelassult, majd elállt. Éppen megkönnyebbülten hátradőlt volna, amikor az újszülött felsírt.

Fölkapta, magához szorította, és ringatni kezdte. Közben rugdosta a szénát, megpróbálta eltakarni egy tiszta réteggel a vért. A baba tátogott, amikor hozzáért a szája a hálóing vásznához.

Tudta, mit akar, mire van szüksége, de nem tehette. Mert akkor igazzá vált volna a dolog.

Így hát a kisujját dugta a szájába, és hagyta, hogy a baba erélyesen cuppogjon rajta. Közben azt tette, amit végső szorultságban kell tenni, úgy, ahogy tanulta, és hónapok óta csinálta.

– Uram – imádkozott –, tedd, hogy ne legyen!

A láncok csörgésére ébredt. Még mindig sötét volt odakint, de a tejelő teheneknek belső órájuk van, ami felébreszti és felállítja őket. Kék eres tőgyük úgy kerekedett, mintha a teliholdat tartanák a lábuk között. Mindene fájt, fáradt volt, de tudta, hogy ki kell jutnia az istállóból, még mielőtt idejönnek fejni a férfiak. Amikor lenézett, látta, hogy megtörtént a csoda: a véres széna megtisztult, kivéve egy foltot a feneke alatt, és eltűnt két dolog, amit elalváskor a kezében tartott: az olló és az újszülött.

Feltápászkodott, és félős áhítattal pillantott a tetőre.

– Denke – suttogta, aztán kiszaladt az istállóból az árnyékok közé.

A többi tizenhat éves amis fiúhoz hasonlóan Levi Esch sem járt már iskolába. Leérettségizett, és most abban az átmeneti létben találta magát, amelyben már nem volt gyerek, de még annyira felnőtt sem, hogy bekeresztelkedhessék az amis hitbe. Addig is Aaron Fishernek dolgozott, akinek már nem volt fia, hogy segítsen a tejgazdaságban. Levinek az unokabátyja, Samuel szerezte az állást, aki már öt éve tanult Fisheréknél. Mivel pedig mindenki tudta, hogy Samuel valószínűleg hamarosan elveszi Fisherék lányát, és megalapítja a saját gazdaságát, Levi előléptetésre számíthatott.

A munka, ahogy az a tejgazdaságokban szokás, hajnali négykor kezdődött. Még szuroksötét volt, Levi nem látta Samuel közeledő bricskáját, de hallotta a lószerszám halk csörgését. Felkapta lapos tetejű szalmakalapját, kirohant az ajtón, azután felugrott a bakra Samuel mellé.

– Szervusz! – lihegte.

Samuel biccentett, de nem fordult felé, és nem is szólalt meg.

– Mi a baj? – ugratta Levi. – Katie nem adott az este jóéjtpuszit?

Samuel elkomorodott, nyakon vágta Levit, akinek a kalapja pörögve repült a bricska hátuljába.

– Fogd be a pofád! – A szél suttogva borzolta a gabonatábla szélét. Szótlanul mentek tovább. Egy idő után Samuel befordult Fisherék udvarába. Levi a puha földet rugdosta a bakancsa orrával, és várta Samuelt, aki kicsapta a lovat a legelőre, mielőtt elindultak volna az istállóba.

A fejéshez használt lámpákhoz ugyanúgy egy generátor termelte az elektromosságot, mint a fejőgépekhez. Aaron Fisher az egyik tehene mellett térdelt, bekente hígított jóddal az állat tőgyét, aztán szárazra törölte egy ócska telefonkönyvből kitépett lappal.

– Jó reggelt, Samuel, jó reggelt, Levi – üdvözölte őket.

Nem mondta meg, mit tegyenek, tudták maguktól is. Samuel egy siló alá tolta a talicskát, és elkezdett takarmányt keverni. Levi kilapátolta a trágyát az állatok alól, időnként Samuelre pillantott, és szerette volna, ha már előléptetnék öregbéressé.

Nyílt az istállóajtó, Aaron apja lépett be rajta. Elam Fisher a grossdawdi hausban, a főépülethez ragasztott kis lakásban lakott. Noha Elam besegített a fejésben, Levi tudta az íratlan törvényt: vigyázz, hogy az öreg ne emeljen semmi nehezet; vigyázz, nehogy megerőltesse magát; hitesd el vele, hogy Aaron nem lehetne meg nélküle, noha ez nem igaz.

– Fiúk! – bömbölte a hosszú fehér szakállas Elam, azután megállt, és szaglászni kezdett. – Nahát, borjúnk van!

Aaron csodálkozva fölállt.

– Dehogy van. Ellenőriztem a karámot.

Elam a fejét rázta.

– Akkor is érzem a szagát.

– Valószínűleg inkább Levinek kellene megfürdenie – tréfált Samuel, miközben egy újabb lapát takarmányt dobott az első tehén elé.

Ahogy unokabátyja eltolta mellette a talicskát, Levi be akart húzni neki egyet, de megcsúszott egy tehénlepényen, és beletottyant a ganajnak kialakított árokba. Samuel akkorát kacagott, hogy Levi nem győzte összeszorítani a fogát.

– Ejnye már! – dorgálta Aaron, noha ő is alig bírta megállni, hogy ne vigyorogjon. – Samuel, hagyd békén! Levi, azt hiszem, Sarah a lószerszámos kamrába készítette be a váltóruhádat.

Levi égő arccal feltápászkodott. Elbaktatott Aaron és a tábla mellett, amelyre a vemhes tehenek adatait írták, aztán befordult a kis fülkébe, ahol a gazdaság igáslovainak és öszvéreinek pokrócait és hámjait tárolták. Ez is olyan ragyogó tiszta volt, mint az egész istálló. A falat pókhálóként takarták az összefont gyeplők, a polcokon tartalék patkók és kenőcsös tégelyek sorakoztak.

Levi körülnézett, de nem látott ruhát. Aztán észrevett valami világosat a lópokrócok halmában. Hát persze! Ha tisztát kapott, Sarah Fisher nyilván a többi szennyessel együtt mosta ki a holmiját. Fölemelte a nehéz, csíkos pokrócot. Ott volt alatta a váltónadrágja és az élénkzöld inge. Odalépett, hogy szétrázza az összegöngyölt ruhát, és egyenesen belebámult egy újszülött pici, mozdulatlan arcába.

– Aaron! – Levi megtorpant, lihegett. – Aaron, jöjjön velem! – Rohant a lószerszámos kamrához. Aaron összenézett az apjával, és elindultak a gyerek után. Samuel követte őket.

Levi egy zsámoly előtt toporgott, amelyen halomban álltak a lópokrócok. A kupacon egy fiúingbe göngyölt baba aludt. – Szerintem… szerintem nem lélegzik.

Aaron közelebb lépett. Hosszú ideje nem volt ilyen kicsi baba közelében. A selymes arcbőr hideg volt. Aaron letérdelt, félrehajtotta a fejét, hátha meglegyinti a fülkagylóját a lélegzet. Tenyerét a baba mellére tette.

Aztán Levihez fordult.

– Fuss át Schuylerékhez, és kérd meg, hogy használhasd a telefonjukat – mondta. – Hívd a rendőrséget.

– Kifelé! – mondta Lizzie Munro az ügyeletes rendőrnek. – Nem foglalkozom egy életjeleket nem mutató csecsemővel. Küldjenek mentőt!

– Az már ott van. Nyomozót kértek.

Lizzie a szemét forgatta. Amióta az East Paradise-i őrsön szolgált nyomozó őrmesterként, a mentősök mintha egyre fiatalabbak lennének. És egyre ostobábbak. – Oda orvos kell, Frank.

– Jó, de nem stimmel valami. – A hadnagy odacsúsztatott neki egy papírt.

– Fisher? – Lizzie elkomorodva olvasta a nevet és a címet. –Amisok?

– Szerintem igen.

Lizzie sóhajtott, felmarkolta nagy fekete táskáját és a jelvényét.

– Te is tudod, hogy ez időpocsékolás. – A múltban volt néha dolga fundamentalista amis fiatalokkal, akik összejöttek valakinek a csűrjében, és ittak, táncoltak, randalíroztak. Egyszer-kétszer ki-hívták, hogy vegye föl egy amis üzletember vallomását, akihez betörtek. Azonban az amisoknak általában kevés kapcsolatuk volt a rendőrséggel. Közösségeik feltűnés nélkül belesimultak a külvilágba, mint az apró légbuborékok, amelyekbe nem hatol be az őket körülvevő folyadék.

– Csak vedd föl a vallomásokat, majd kárpótollak. – Frank kinyitotta a távozó nőnek az ajtót. – Kapsz egy szép, szaftos bűntényt, amin elrágódhatsz.

– Te csak ne tegyél nekem szívességet – felelte Lizzie, de azért mosolyogva ült be az autóba, hogy elinduljon a Fisher-tanyára.

Fisherék udvarán egymás mellett szorongott a járőrkocsi, a men-tőautó és a bricska. Lizzie odament a házhoz, és kopogtatott.

Senki sem nyitott ajtót, de a háta mögött megszólalt egy női hang, amely furcsán legömbölyítette a mássalhangzókat. Levendula-színű ruhát, fekete kötényt viselő, középkorú amis asszony sietett oda hozzá.

– Sarah Fisher vagyok. Miben segíthetek?

– Lizzie Munro nyomozó őrmester vagyok.

Sarah komolyan bólintott, és bevezette a nyomozót az istálló lószerszámos kamrájába, ahol két mentős térdelt egy baba fölött. Lizzie leguggolt az egyik mellé.

– Mit találtak?

– Újszülöttet, a lehető legújabbat. Amikor megérkeztünk, nem volt pulzusa, nem lélegzett, és nem is tudtuk újraéleszteni. Az egyik béres találta abba a zöld ingbe csavarva egy lópokróc alatt. Azt nem tudom, hogy halva született-e vagy sem, de valaki mindenképpen el akarta rejteni. Azt hiszem, a maguk egyik embere lebzsel ott az állásoknál, ő talán többet tud mondani.

– Egy pillanat! Valaki megszülte ezt a babát, aztán megpróbálta elrejteni?

– Igen. Úgy három órája – dünnyögte a mentős.

Az egyszerű orvosi eset hirtelen sokkal bonyolultabb lett, mint amire Lizzie számított, és a legvalószínűbb gyanúsított ott állt alig másfél méternyire. Felpillantott Sarah Fisherre, aki átfogta magát a két karjával, és remegett.

– A baba… halott?

– Fájdalom, igen, Mrs. Fisher.

Lizzie kinyitotta a száját, hogy egy újabb kérdést tegyen föl, de megzavarta valami zörgés. – Mi ez?

– A férfiak most végeznek a fejéssel.

Lizzie felvonta a szemöldökét. – A fejéssel?

– Ezeket a dolgokat… – mondta halkan az asszony – be kell fejezni.

Lizzie hirtelen mélységesen megsajnálta. Az élet sosem áll meg a halállal, amit neki a legtöbb embernél jobban kell tudnia. Szelídebb hangnemre váltott, kezét Mrs. Fisher vállára tette, nem tudva, milyen lelkiállapotban van az asszony. – Tudom, hogy ez nagyon nehéz önnek, de fel kell tennem néhány kérdést a babájával kapcsolatban.

Sarah Fisher fölvonta a szemöldökét.

– Nem az én kisbabám – felelte. – Fogalmam sincs, honnan ke-rült ide.

Fél órával később Lizzie lehajolt a rendőrségi fotós mellé.

– Maradjon az istállónál! Az amisok nem szeretik, ha fényképezik őket. – A fotós bólintott. Ellőtt egy tekercset a lószerszámos kamráról, és több közelit készített az újszülött holttestéről.

Most legalább már Lizzie is tudta, miért őt hívták. Azonosítatlan halott újszülött, ismeretlen anya, aki elhagyta. És mindez egy amis gazdaság közepén.

Kihallgatta a szomszédokat, egy evangélikus házaspárt, akik megesküdtek, hogy még soha nem hallottak egyetlen emelt hangot sem Fisheréktől, és el sem tudták képzelni, honnan származhat a gyerek. Két tizenéves lányuk közül az egyik piercinget viselt az orrában és a köldökében. Volt alibijük éjszakára, mégis beleegyeztek, hogy a gyanúsítottak körének szűkítésére alávetik magukat a nőgyógyászati vizsgálatnak.

Sarah Fisher viszont nem volt hajlandó.

Lizzie épp ezen töprengett a tejeskamrában, miközben Aaron Fishert figyelte, aki egy kis edényből tejet töltött át egy nagyobb tartályba. Magas, komor ember volt, karján vaskos izmok nőttek a mezőgazdasági munkától. Szakálla ingének második gombját verdeste. Ahogy végzett, letette az edényt, és Lizzie-hez fordult.

– A feleségem nem volt várandós, nyomozó – mondta.

– Biztos benne?

– Sarah-nak nem lehet több gyermeke. Az orvosok gondoskodtak róla, miután majdnem belehalt legfiatalabb gyermekünk születésébe.

– A gyermekei, Mr. Fisher – hol voltak, amikor az újszülöttet megtalálták?

Árnyék suhant át a férfi arcán, de mire Lizzie észrevette, már el is tűnt.

– A lányom odafönt aludt. A másik gyermekem… elment.

– A saját otthonába?

– Halott.

– A lánya, aki aludt, mennyi idős?

– Tizennyolc.

Lizzie felpillantott. Sem Sarah Fisher, sem a mentősök nem említették, hogy van még egy fogamzóképes nő a gazdaságban.

– Lehetséges, hogy ő volt terhes, Mr. Fisher?

A férfi úgy elvörösödött, hogy Lizzie aggódni kezdett.

– Még nincs is férjnél!

– Az nem előfeltétel, uram.

Aaron Fisher fagyosan meredt rá.

– Nálunk igen.

Örökkévalóságnak tűnő ideig tartott a negyven tehén megfejése, és nem a második rendőrosztag érkezése miatt. Samuel bezárta a legelő kapuját, miután kiengedte az üszőket, és elindult a főépülethez. Segítenie kellett volna Levinek az istállótakarításban, de most az egyszer megvárja a munka.

Nem bajlódott a kopogtatással. Benyitott, mintha máris az övé lenne a ház és a tűzhelynél álló lány. Egy pillanatra megállt, figyelte, ahogy a napfény kiemeli a lány arcélét, és bearanyozza mézszín haját, miközben gyors, ügyes mozdulatokkal készíti a palacsintatésztát.

– Szervusz, Katie! – mondta Samuel, és belépett.

A lány olyan gyorsan fordult meg, hogy a kanalat beleejtette a habverő üstbe.

– Ó, Samuel! Még nem vártalak. – Átnézett a fiatalember válla fölött, mintha arra számítana, hogy egy hadsereg követi. – Anya azt mondta, jó sok reggelit csináljak, hogy mindenkinek jusson.

Samuel odament hozzá, elvette az üstöt, letette a pultra. A lány kezéért nyúlt.

– Nem nézel ki valami jól.

Katie fintort vágott.

– Köszönöm a bókot.

Samuel közelebb húzta magához.

– Jól vagy?

Tekintetük találkozott, Katie szeme olyan ragyogó kék volt, mint az óceán, amelyet Samuel egyszer látott egy utazási magazin címlapján és – ő úgy képzelte – ugyanolyan végtelenül mély is. Ezért figyelt föl rá egy zsúfolt istentiszteleten. Ez a szempár győzte meg arról, hogy évek múlva is képes lesz mindent megtenni ezért a nőért.

A lány megkerülte, és nekilátott a palacsintasütésnek.

– Ismerhetnél – pihegte. – Ideges leszek ezektől az Englisch-erektől.

– Nincsenek olyan sokan. Csak egy maroknyi rendőr – mondta Samuel a lány hátának, miközben aggodalmasan ráncolta a homlokát. – De lehet, hogy beszélni akarnak veled. Úgy tűnik, mindenkivel beszélni akarnak.

Katie letette a szedőlapátot, és lassan megfordult.

– Mit találtak?

– Anyád nem mondta?

Katie lassan rázta a fejét. Samuel habozni kezdett, mivel a lány azt várta, hogy elmondja neki az igazságot, ő viszont szerette volna meghagyni boldog tudatlanságban, amíg csak lehet. Beletúrt szalmasárga üstökébe, amitől a haja az égnek állt. – Szóval, találtak egy kisbabát. Holtan.

Katie szeme, az a csodálatos szeme óriási nagyra nyílt. Aztán a lány leült egy konyhaszékre.

– Ó! – suttogta döbbenten.

Samuel egy pillanat alatt ott termett mellette, magához ölelte, azt suttogta, hogy elviszi innen, és a mennykő csapjon a rendőrökbe. Érezte, hogy a lány elernyed, és egy pillanatig örült, hogy végre ezt is elérte az oly sok napig tartó visszautasítás után, ám Katie rögtön meg is merevedett, és elhúzódott.

– Nem hinném, hogy ez a megfelelő perc – dorgálta a fiatalembert. Fölállt, elzárta a tűzhely gázrózsáját, összefonta a karját. – Samuel, szeretném, ha elvinnél valahova.

– Bárhova! – fogadkozott Samuel.

– Vigyél oda ahhoz a babához.

– Vér – erősítette meg a rendőrorvos, aki az ellető karámban térdelt egy apró, sötét folt mellett. – És méhlepény. Méretéből ítélve nem tehéné. Nemrég itt szült valaki.

– Halva született?

Az orvos habozott.

– Ezt nem mondhatom meg boncolás nélkül – de gyanítom, hogy nem.

– Akkor hát… meghalt?

– Ezt sem mondhatom meg.

Lizzie kiegyenesítette a hátát, de még mindig guggolt.

– Azt akarja mondani, hogy valaki szándékosan megölte ezt a babát?

Az orvos vállat vont.

– Azt hiszem, a maga dolga, hogy ezt kiderítse.

Lizzie gyorsan számolni kezdett. Tekintve, hogy ilyen kevés idő telt el a baba születése és halála között, nagy az esély, hogy az anya az elkövető.

– Miről beszél? Fojtogatás?

– Valószínűbb, hogy kiszorították belőle a levegőt. Holnapra meglesz az előzetes boncolási jegyzőkönyv.

Lizzie köszönetet mondott, majd otthagyta a színhelyet, amelyet mostanra biztosítottak a rendőrök. Hirtelen már nem cserbenhagyásról volt szó, hanem egy lehetséges gyilkosságról. Éppen elég gyanúok van rá, hogy engedélyt kapjon a kerületi ügyésztől vérminták vételére, amelyek kimutathatnák, ki tette ezt.

Megállt, mert nyílt az istálló ajtaja. Magas, szőke férfi, a gazda egyik bérese lépett be a félhomályba egy lánnyal. Biccentett Lizzie-nek.

– Ő Katie Fisher.

Katie szép volt a maga kicsit robusztus, németes módján, amiről Lizzie-nek mindig a tavaszra és a friss tejszínre kellett gondolnia. A fundamentalista amisok hagyományos öltözetét viselte: térd alá érő, hosszú ujjú ruhát, fekete kötényt. Lába csupasz volt és kérges. Lizzie mindig elképedt, ha látta az amis gyerekeket, amint egész nyáron mezítláb futkosnak a kavicsos utakon. A lány olyan ideges volt, hogy Lizzie szinte érezte a félelmét.

– Örülök, hogy itt vagy, Katie – mondta szelíden. – Már kerestelek, hogy föltehessek néhány kérdést.

A lány közelebb húzódott a mellette álló szőke óriáshoz.

– Katie aludt az éjjel – mondta a fiatalember. – Még csak nem is tudott arról, ami történt, amíg nem közöltem vele.

Lizzie a lány reagálását figyelte. Valami zavarta. Katie Fisher bebámult az ő válla fölött a lószerszámos kamrába, ahol a kórboncnok a baba tetemének elszállítását ellenőrizte.

 A lány hirtelen otthagyta Samuelt, és kirohant az istállóból. Lizzie a tornácnál érte utol.

Elég viharosan reagált a halálra. Lizzie látta, hogyan igyekszik összeszedni magát. Vajon mi lehet az oka? Lizzie minden átlagos tizenévesnél a bűntudatnak tulajdonította volna ezt a viselkedést – de Katie Fisher amis, ami körültekintést igényel. Aki amis, úgy nőhet föl Lancaster megyében, hogy nem lát tévéhíradót, B-kategóriás filmeket, nem találkozik nemi erőszakkal, feleségveréssel, gyilkossággal. Ha ilyen valaki lát egy halott újszülöttet, őszintén megrendülhet a látványától.

Csakhogy a közelmúltban több tizenéves anya is eltitkolta a terhességét, a szülés után pedig azzal zárták le az ügyet, hogy megölték az újszülöttet. Tizenéves anyák, akiknek fogalmuk sem volt róla, mit csináltak. Tizenéves anyák, mindenféle színben, méretben és felekezetben.

Katie egy oszlopnak dőlt, a tenyerébe temette az arcát, és sírva fakadt.

– Elnézést – mondta. – De ahogy megláttam ezt… a holttestet… eszembe jutott a húgom.

– Aki meghalt?

Katie bólintott.

– Hétéves korában vízbe fulladt.

Lizzie a mezők felé pillantott, a szélben hullámzó zöld tengerre. A távolban ló nyerített, egy másik válaszolt neki. – Tudod, hogyan születik a gyerek? – kérdezte halkan.

Katie szeme összeszűkült.

– Tanyán élek.

– Tudom. De az állatok nem azonosak az asszonyokkal. És ha az asszonyok szülnek, és utána nem részesülnek orvosi ellátásban, nagy veszély fenyegetheti őket. – Egy pillanatig habozott. – Katie, nincs valami, amit el akarsz mondani nekem?

– Nem volt babám – felelte Katie, belebámulva a nyomozó arcába. – Nem volt. – Ám Lizzie már a tornác padlóját nézte. Apró, vörösbarna maszat volt a fehérre festett deszkákon, és Katie csupasz lábán lassan folyt a vér.