TOM HARPER

A LAZARUS KRIPTA

Ventus Libro Kiadó

Jane Conway-Gordonnak

Jobb híján!

– Becsületemre! – kiáltott Sir Guiromelant. – Meséid ámulatba ejtenek! Gyönyörűség hallanom őket, mert oly jól adod, mint akármely igric vagy trubadúr – született mesemondó vagy! Holott elsőre lovagnak véltelek, s azt hittem, jeles vitézi tettekre voltál hivatott!

Chrétien de Troyes: Perceval

I.

London

Ellie győzködte magát, hogy nem is kell neki az állás. Nincs szüksége rá. Nemrég kezdte el írni a doktori disszertációját egy olyan témáról, amelyet szeret, és ez több annál, mint amiről egy magafajta lány egyáltalán álmodhat. Addigi életéből, amely csupa beton és rozsda volt, átlépett egy elvarázsolt világba. Kilenc hónapja lakott Oxfordban, de még most is alig hitte el, hogy létezhet ennyi szépség: vízköpők és tornyok, faburkolatú termek, makulátlan pázsitok! A konzulense tiszteli, a fiúja imádja, az anyja a büszkeségtől repesve dicsekszik a szomszédoknak, hogy milyen sokra vitte a lánya…

Ennek ellenére semmi sem tarthatta volna vissza attól, hogy fel ne keljen hatkor egy szürke reggelen, magára ne rángassa a májusi időjáráshoz túl vastag harisnyanadrágot meg a doktori interjújához vásárolt tweedszoknyát, és be ne buszozzon az M40-es úton Londonba. A Marble Archnál átszállt a földalattiba, betuszkolta magát az ingázók közé, akik annyian voltak, mint dobozban a szardínia, és nem értette, hogy bírják ezt az emberek nap mint nap. A melléhez szorította a táskáját. Volt benne egy palack víz, egy szendvics, amelyet a hazaútra készített, és egy levél vastag, krémszín papíron, a fejlécén domborított címerrel. Ezért jött be Londonba.

Vivian Blanchard igazgató örömmel látná önt esetleges álláslehetőségek megbeszélése céljából a Monsalvat Banknál…

A nyaka megizzadt, mire a szerelvény bedülöngélt az alagútba. A vagonban vágni lehetett a mosdatlanság és az olcsóbb parfüm szagát. A lányt a rosszullét kerülgette. Dehogy kell neki ez az állás!

Ahogy feljött a Bank állomásnál, azonnal megérezte a veszélyt. Embertömeg kántált, tapsolt, rázta a rongyos transzparenseket a Bank of England előtt. Vicsorító rendőrlovak kapáltak súlyos patkójukkal, merev tartású lovasok bámulták átlátszó arcvédőjük mögül vagy a pajzsaik pereme fölött a sokaságot, úgy markolva botjaikat, mint a csatára készülődő lovagok. Az üvegtornyok ormairól a tőkés rend bárói figyelték őket, egyetértve abban, hogy ezért az őrzésért fizetnek adót.

Ellie vigyázva megkerülte a sokaságot. A tiltakozók annyit lökdösték, hogy majdnem elejtette a táskáját. Az egyik rendőr végigmérte, és úgy ítélte, hogy a lány nem jelent fenyegetést. Tweedszoknyájában, gyapjúszövet blézerében ugyanúgy nem látszott tüntetőnek, mint a City többi lakója. Az elbarikádozott kirakatokból helytelenítően bámulták a méregdrágán öltözött bábuk, amelyeknek az arcára fagyott a megvetés. Ellie már bánta, hogy idejött.

– Nem lát a szemétől?

Méltatlankodó ordítás. Egyenesen beleszaladt az egyik tiltakozóba. A meredt szemű, szuvas fogú alak haja csapzott pászmákban keretezte horpadt arcát, pólója mintha hetek óta nem került volna le róla. A TŐKÉS REND MEGÖL MINKET!, hirdette a vállára vetett tábla.

– Bocsánatot kérek. – A lány megpróbálta kikerülni, de a tüntető elállta az útját.

– Veszélyes időket élünk, szivi. – Közelebb nyomult Ellie-hez. – Vigyázni kell, ugye tudja, hogy értem? Ki kell vágni a korhadást, meg kell állítani a rothadást, mielőtt minket is megrothaszt. Ki kell égetni a kelevényt!

Olyan szaga volt, mint az egy hete érlelt szemétnek. Ellie hátrált volna, ám a sokaság a tüntető felé nyomta.

– A társadalom haldoklik! – Szájából nyál permetezett, a hangja egyre élesebb lett. – Ragály pusztít ebben a világban, és mindnyájunkat megöl! Nézzen körül! A méhek haldokolnak, a fák haldokolnak! Az óceánok szintje emelkedik, de nincs bennük hal! Betegek vagyunk!

Ellie az órájára pillantott. Kifut az időből. – Igazán sajnálom, de …

– Nem, ide fog figyelni!

Az ember feléje kapott. Mocskos körmei beillettek volna karmoknak. Valószínűleg Ellie karját akarta megragadni, ám ő hirtelen félrehajlott, így a tiltakozó csak a válltáskát kaphatta el, és a szíjánál fogva lerántotta a lány válláról.

Ellie sikoltott, mert valaki lecsapott hátulról a tüntetőre, aki ordítva rogyott térdre. Fluoreszkáló sárga mellényt viselő rendőr állt mögötte, kezében bottal. Biztos, hogy már figyelte egy ideje a tüntetőt, és csak az ürügyet várta. Két másik rendőr egy szempillantás alatt hátrabilincselte az ember kezét, majd elvonszolták.

Ellie makogó hálálkodásfélébe fogott, de a rendőr félbeszakította.

– Menjen innen! – ordított rá. – Itt nincs biztonságban!

Acsargó arca, melyet félig elrejtett a rohamrendőrök sisakjának arcvédője, ijesztőbb volt a tiltakozóénál. Ellie marokra fogta a táskáját, és furakodni kezdett a tömegben.

Pár perccel később belenyilallt a lelkifurdalás. Az az ember nem akart semmi rosszat. Talán fel kellett volna írnia a rendőr azonosító számát arra az esetre, ha a tüntető panaszt akarna tenni. Hátranézett, de a rendőr addigra beleolvadt a sárga mellényes arcvonalba.

Tízperces késéssel érkezett, ziláltan, riadtan, kimelegedve. Fölzaklatta a találkozás a tüntetővel, de nem azért késett el, hanem mert eltévedt. Indulás előtt megnézte a térképet, de azon csak egy szürke háztömb szerepelt ott, ahol a banknak kellett volna lennie. A terepen a szürke folt a régi épületek közé szorított ösvények és sikátorok útvesztőjét jelentette, ahol zsákutcák alkottak beláthatatlan kanyarokat, és folyosók vezettek házakon vagy műemlék falakon át. Már fel akarta adni, amikor megpillantotta a keskeny ablakú, minden sarkán tornyocskákkal megerősített, ódon kőépületet.

Csillogó fekete Jaguar várakozott előtte. Abban a pillanatban, ahogy a lány előbukkant, kipattant az autóból egy ellenzős sapkát viselő sofőr, aki úgy tárta ki a hátsó ajtót, mintha Ellie-re várt volna. De nem őt várta. A lépcsőn levonult egy hajszálcsíkos öltönyös, kék nyakkendős férfi, és helyet foglalt a hátsó ülésen. A sofőr becsapta az ajtót, és elhajtott. Ellie-nek a falhoz kellett lapulnia, nehogy elgázolja. Ismerős arcot pillantott meg a tovagördülő autóban, de csak egy másodpercre láthatta, amint egy vörös bőr aktatáska fölé hajlik…

Ellie visszafordult a bankhoz. Pajzs alakú, kovácsoltvas, vijjogó sast ábrázoló cégér lógott az ajtó fölött, az állat mintha lándzsát tartott volna a karmaiban. Ugyanez az ábra ismétlődött az ajtó tejüvegén, és odabent rézbe öntve a recepciós pult mögötti falon.

A savanyú képű recepciós, aki nagymértékben hasonlított a címermadárra, megvetően mérte végig a közeledő lányt. Ellie kapkodva elővette a táskájából a levelet.

– Ellie Stanton vagyok, Vivian Blanchard-hoz jöttem.

A recepciós fölemelte a telefont, és bejelentette a lányt. Olyan volt a hangja, akár az üvegszilánk.

– Egy perc türelmét kéri.

Székek nem voltak, sehová sem lehetett leülni. A pult előtt ácsorgó Ellie-n erőt vett a kíváncsiság.

– Az, aki most ment el, az tényleg…?

A recepciós csücsörített. – Nálunk nem szokás kitárgyalni az ügyfeleket.

A lány elvörösödött. Máris tönkretette volna az esélyeit? Szedd össze magad, gondolta. Semmit sem kell bizonyítanod. Ők hívtak ide.

Telefoncsörgés törte meg a hallgatást. A recepciós fölvette, de közben is szemmel tartotta Ellie-t.

– Most már felmehet!

Vivian Blanchard irodája az ötödik emeleten volt, épp olyan magasan, hogy a hátsó ablakból látni lehessen a szemhatáron a város legfeltűnőbb tornyait. Ellie szinte észre sem vette őket, mert Blanchard betöltötte az egész szobát: nyájasan betessékelte a lányt, mentegetőzött, amiért megváratta, kávéval kínálta; lehengerelte az energiájával. Amikor kezet rázott vele, kissé maga felé húzta, ő pedig majdnem úgy hajolt előre, mintha meg akarná csókolni.

– El vagyok ragadtatva!

Egy süppedős bőrkanapéhoz kalauzolta Ellie-t. Az íróasztalán álló dobozból kiemelt egy vastag szivart és egy ezüstkést. Szabatos mozdulattal levágta a szivar végét, majd elővette arany öngyújtóját.

– Megengedi?

Ellie bólintott. Még mindig nem tért magához. Blanchard nem hasonlított senkihez, akivel eddig találkozott, mert hatalmasabb és grandiózusabb volt az életnagyságúnál mindene: araszos válla, szálas termete, amelyen úgy állt a szürke öltöny, akár a páncél; hátrafésült, ezüst sörénye, markáns arca, sasorra és szeme, amely úgy fénylett, mint a kés hegye. A kézelőgombja Cartier volt, a nyakkendője Hermes, a cipőjét (bár ezt Ellie nem tudhatta) kézzel varrta egy párizsi cipész, aki évi száz pár cipőnél nem készített többet. Alig észrevehetően idegen kiejtéssel beszélt.

– Köszönöm, hogy eljött, Ellie! Szólíthatom Ellie-nek? – Nem várta meg az engedélyt. – Elnézést kérek, ha közeledésünk szükségtelenül… titokzatosra sikerült.

– Nem mindennap hívják az embert interjúra olyan álláshoz, amelyre nem is jelentkezett.

– És egy olyan céghez, amelyről még sosem hallott, nemde? – Blanchard füstfelhőt fújt a kandalló fölötti olajkép felé, amelyen lovagot ábrázolt a preraffaelitákat utánozó festő.

Fölösleges lett volna tagadni. Ellie környezetében senki nem hallott még a Monsalvat Bankról. Volt weboldala ugyan, egyoldalas, s mindössze a telefonszámot adta meg. Nem szerepelt az egyetemi pályaválasztási tanácsadó nyilvántartásában sem. Az internetes keresés kidobott néhány mellékes hivatkozást a Financial Timesból és két találatot a The Economistban. Mintha a bank nem akarta volna, hogy megtalálják.

– Hát nem sokat – vallotta be Ellie.

– Tökéletesen érthető – villantotta rá fogait Blanchard egy megnyugtató mosolyban. – Egyik fő erényünk a diszkréció. Igen fontosnak tartjuk, hogy megőrizzük a titkainkat.

– Azt tudom, hogy a tizenhatodik században alapította a bankot egy Franciaországból érkezett kereskedő – folytatta Ellie. – Saint-Lazare de Morgon. Akkor pedig Anglia legrégibb bankja, illetve Európa két-három legrégibb bankja közé tartozik. A reformáció alatt gazdagodott meg a kolostorok feloszlatásából származó jövedelem kezelésén. A tizennyolcadik századra vált mindazon európai államok első számú hitelezőjévé, amelyek háborúzni akartak.

Blanchard egy bólintással elismerte a vádat.

– A huszadik században úgy vészelt át háborúkat és gazdasági válságokat, mint kicsi, de befolyásos kereskedelmi bank, amely gazdag magánszemélyeknek és vállalataiknak szolgáltatott. A huszonegyedik században talán az utolsó régi cég, amelyet nem kebelezett be valamelyik nagy nemzetközi konglomerátum. Egyelőre.

Blanchard szivarja hosszú hamuvéget növesztett, miközben az igazgató szótlanul figyelte a lányt. Beleütögette a hamut a metszett kristály hamutartóba, majd lenyelt egy újabb adag füstöt. Elégedettnek látszott.

– Kétlem, hogy ezeknek az adatoknak a nagyobb részét valaha is nyilvánosságra hozták volna.

Ellie érezte, hogy elpirul a férfi nézésétől. – Kíváncsi lettem, amikor megkaptam a levelét.

Kíváncsi lettem, hogy egy bank, amelyről még soha, senki nem hallott, miért akar alkalmazni egy olyan lányt, akiről még soha, senki nem hallott, s akinek nincs tapasztalata, és nem akar a Cityben dolgozni. Két napig rágta át magát megsárgult okmányokon, málladozó iratgyűjtőkön és talányos nyomtatványokon, míg azt próbálta kideríteni, létezik-e egyáltalán a Monsalvat Bank.

– Holott igazából nem olyan nagy csoda, hogy megtaláltuk. Emlékszik az egyetemi szakdolgozatára? A díjnyertes szakdolgozatára?

– A Spenser-díjra? – Azon a napon hallott először a díjról, amikor a témavezetője betette a jelentkezési formanyomtatványt a rekeszébe – ez volt az egyetlen alkalom, amikor bárminemű figyelmet tanúsított Ellie iránt. A lány elküldte a dolgozatát, és rögtön meg is feledkezett róla. Három hónappal később kapott egy gratuláló levelet és egy ötszáz fontra szóló csekket.

– Mi adjuk a díjat az egyik ügyfelünk megbízásából. Alkalmilag, ügyfelünk engedélyével arra is használjuk, hogy kiválasszunk olyan személyeket, akik számot tarthatnak érdeklődésünkre.

Pillantásának átható ereje felért egy ütéssel. A lány feszengett, elfordította a tekintetét, ismét a képet nézte a kandalló fölött. A háttérben fához kötözött nő állt, olyan átlátszó ingben, ami úgyszólván semmit sem takart. A lovag félig kivonta a kardját, talán hogy elvágja a hajadon béklyóit, vagy hogy nekitámadjon a kereten kívülről közeledő ellenségnek. Ellie most már nem volt biztos benne, hogy valóban másolat-e a festmény.

Blanchard hátradőlt a székében. – Hadd közöljem magával, kik vagyunk ma. Rendhagyó cég vagyunk. Mondhatni kivételes. Egyesek régimódinak neveznek, bizonyos értelemben azok is vagyunk. De azt is tudjuk, hogy ha meg akarunk maradni függetlennek, mindig meg kell előznünk a versenytársakat, naprakésznek kell lennünk. Új bútor kell a régi házba.

Az igazgató karmos lábú asztalának súlyos, sötét fája legalább háromszáz éves lehetett. Származhatott akár az egyik feloszlatott kolostorból is, amelyekből a Monsalvat Bank olyan szépen megtollasodott.

– Ügyfeleink zöme a régi – egyesek a nagyon régi – vagyonos osztályokból származik. Ők tudják, hogy a pénznek nem szabad közönségesnek lennie. Olyan bankárokra van szükségük, akiknek vagyonkezelési módszerei nem nélkülözik a…

– Diszkréciót? – találgatta Ellie.

– Esztétikumot.

Ellie bólintott, bár nem egészen értette.

– Az újgazdagokat – az arabokat, a távol-keletieket, az amerikaiakat – meghagyjuk a többieknek. A zsidóknak ott van a saját népük.

Észrevette Ellie-n, hogy minden igyekezete ellenére sem leplezheti a rosszallását.

– Tudom, hogy politikailag inkorrekt ilyet mondani, de ténylegesen korrekt. És a pénz csakis a tényeket tűri.

Ismét leütögette a hamut a szivarjáról.

– Mint említettem, mi igazán kivételes cég vagyunk. Pedig nincs nagy vagyonunk, nincsenek horribilis összegek a számláinkon. A mi gazdagságunkat az embereink szíve és esze jelenti. A kivételes embereké. Az olyanoké, mint maga.

Ellie kihúzta magát a hatalmas díványon, és összeszorította a térdét.

– Azt gondolja, hogy hízelgek? Hirdethetnénk a megfelelő egyetemeken, és egy hét múlva lenne ötszáz kifogástalan jelentkezőnk, mind egyforma: ugyanazon iskolák, ugyanazon tudományos fokozatok, ugyanaz a gondolkodás. Dolgoznának szorgalmasan, de csakis azon a rendszeren belül, amelyet arra terveztek, hogy szavatolja az érvényesülésüket. Maga viszont, Ellie, ezen a rendszeren kívül érvényesült, és ez kivételessé teszi. A többiek azt hiszik, hogy az élet egy meccs, amelyet kijelölt pályán játszanak, ahol vannak szabályok, pontozás és bíró, aki fütyül, ha valaki az érzékeny pontjukon rúgja meg őket. Maga, Ellie, és én, mi tudjuk, hogy ez nincs így.

Blanchard felnyitotta az asztalán levő aktát, és kivett belőle két papírlapot, amelyek emlékeztettek Ellie szakmai önéletrajzára. Ezt meg hogy szerezték meg?

– Meséljen magáról valamit!

– Miért nem ön mesél nekem?

Maga is meglepődött a saját vakmerőségétől. Talán csakugyan nem akarja ezt az állást? De a férfin nem látszott, hogy megsértődött volna. A lány érezte, hogy a reagálása tetszett Blanchard-nak.

– Eleanor Caris Stanton. Született 1987. február 27-én a dél-walesi Newportban. Az anyja különféle gyárakban dolgozott, az apja… – Blanchard vállat vont. Ellie nem látta, miféle papírról olvas. – Egy tucatgimnáziumban végzett kitűnő eredménnyel. Utána ösztöndíjat ajánlottak fel egy oxfordi egyetemen, amelyet elutasított egy jelentéktelen helyi főiskola kedvéért. Elbátortalanította Oxford? A kiváltságok és az elitizmus? Attól félt, hogy megszámláltatik és híjával találtatik?

– Nem! – Ugye, nem csengett túl védekezőn a hangja? – Még abból a pénzből sem engedhettem volna meg magamnak, amelyet felkínáltak.

– Nem baj az, ha fél az ember – mondta kegyesen Blanchard. – Azoknak, akik azt hiszik, hogy semmi okuk a félelemre, általában nyerniük sincs mit.

Ellie ebben nem volt olyan biztos. – Végül mégis Oxfordban kötöttem ki.

– Valóban. Évfolyamelsőként, a jeles középkor-történészi diplomájával az ország akármelyik kutatási programjába jelentkezhetett volna. Maga e helyett a doktori fokozat megszerzését választotta. Nem sokan döntöttek volna így. Nem kísértette meg a pénz? Nem akart menekülni a hátterétől?

Ellie megmerevedett. Ez az alak tényleg ennyire otromba? Vagy csak próbára akarja tenni? Belenézett a barázdák szántotta arcba, amelyen egy mosoly árnyékát vélte látni. A piszok!

De csak annyit válaszolt: – Nem a pénz az egyetlen menekülés.

Blanchard bólintott, és közben hintázott a magas támlájú székében. – Gondolatszegénység, nemde?

– Úgy valahogy.

– Igen ám, de a gondolatoknak is megvan a maguk szegénysége. Az akadémia elefántcsonttornya visszhangkamra, tükörlabirintus. Addig nézi tükör által a világot, míg végül csak önmagát látja. Beérné ennyivel?

Itt nincs biztonságban!, jutottak eszébe váratlanul Ellie-nek a rendőr szavai.

– Az akadémia ott van, ahol én vagyok – felelte határozottan. – Nagyon megtisztelő, hogy idekéretett, de még három és fél évem van hátra, és mindenképpen meg akarom szerezni a doktorátust.

Ezt a szöveget elpróbálta a buszon: nem akart sértő lenni, csak határozott.

Blanchard unott képpel hallgatta végig.

– Maga dolgozott már bankban?

A lány először nem értette, mire gondol. Úgy megfakult már az az emlék. – Az csak nyári munka volt, és egy nagyon másféle bankban. – Heti tizenkét óra a helyi lakásszövetkezetben. Barna szőnyegek és kavicshabarcsos falak között a nyugdíjasok megtakarításai jelentették az egyetlen régi pénzt.

– Mi vonzotta?

Ellie pislogott. – Tessék?

– Ahhoz a munkához. Miért nem bárba ment vagy egy ruhaüzletbe, mint más fiatal lányok?

– Arra gondoltam, hogy látnom kellene az érem másik oldalát.

Látni akartam, honnan jön a pénz. Meg akartam fogni. Közel akartam lenni hozzá. Hogy csak egyetlenegyszer legyen annyi, amennyi elég. Szegény volt világéletében, és hogy gyűlölte! A kétségbeesést az anyja szemében, amikor megjött az éjszakai műszakból. A rémületét minden alkalommal, ha kopogtattak az ajtón. A váratlan távozásokat, újra és újra – éjszaka, autóval, a kevés cókmókjukkal – olyan házakból, amelyeket Ellie éppen kezdett volna megszeretni. Az igazságtalanságot, amikor azt kellett látnia, hogy a többi gyerek a szüleitől kapott vadonatúj ruhában, laptoppal, mobillal érkezik az iskolába, míg ő kéz alatt vásárolja az egyenruháit. Az egyetemen a mobilok és a laptopok átváltoztak autókká és lakásokká. Ellie egy török büfé fölött lakott, hajnalig magolt az égett olajszagban, és a szabadidejében minimálbérért vállalt munkát ott, ahol talált.

– Hadd meséljek valamit a fizetési alapelveinkről! – mondta Blanchard. – Mivel kis cég vagyunk, a versenytársainknál többet kell kínálnunk. – Fölvette az asztalról az ezüstnyelű kést, dohánymorzsákat söpört le a pengéről. – Szerencsére van pénzünk. Kezdetnek hetvenötezer fontot ajánlunk. Ezen kívül számíthat prémiumra, amely körülbelül tíz-tizenöt százalék plusz. Minél régebben dolgozik nálunk, annál magasabb a százalék.

Ellie-nek leesett az álla, és az sem érdekelte, hogy Blanchard látja. Valóban hetvenötezer fontot mondott? A doktori ösztöndíja nyolcezer font, és már az is több pénz, mint amennyit egyben látott élete során. Egyetemi ismerősei, akik London legmenőbb ügyvédi irodáihoz kerültek, korántsem keresnek ennyit. Azért tudta, mert hónapokon át hallhatta őket, amint erről dicsekszenek.

– Tudjuk, hogy Londonban nem könnyű az élet – folytatta Blanchard –, ezért igyekszünk megkönnyíteni az átmenetet. Az első évben lakhat szolgálati lakásban. A Barbicanben, a harmincnyolcadik emeleten. Szédületes a kilátás.

Ellie tűnődve bólogatott. Hetvenötezer font!

– Természetesen a rendelkezésére bocsátunk minden szükséges munkaeszközt. Egy laptopot, a legmodernebb mobiltelefont, amennyiben ez fontos magának. Kap ruhapénzt is.

1 Angliában minden november ötödikén tűzgyújtással emlékeznek meg az 1605-ös sikertelen Lőpor-összeesküvésről. (A fordító)

2 A Trisztán és Izolda librettójának részletei Blum Tamás és Horváth Ádám fordításában. (A fordító)

3 Károli Gáspár fordítása.

4 Rajta! (ófrancia)

5 Heraldikai színek: arany/sárga, ezüst/fehér, kék, vörös, zöld. (A fordító)

6 Heraldikai keveréklény, tkp. szárnyas baziliszkusz. (A fordító)

7 Sir John Betjeman vezette azt az országos kampányt, amely megakadályozta a St. Pancras lebontását. (A fordító)

8 A Stonehenge-nél is régibb, híres carnaci kősorokról van szó. (A fordító)

9 Nincs egyezés a megadott szöveggel. (fr.)

10 A vevő legyen óvatos. (lat.)

11 Rajnavölgyi Géza fordítása.