dr. Kis László

Titkos adatgyűjtés a büntetőeljárásban

CompLex

Wolters Kluwer csoport

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2012

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Izsák-Somogyi Katalin

Műszaki osztályvezető: Schuller Krisztina

Gyártási menedzser: Kerek Imréné

Fedélterv: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 276 5

Jelzőszám: YEB9998

Szerző: dr. Kis László

Kézirat lezárva: 2012. június 15.

© dr. Kis László 2013

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2013

A CompLex Jogi és Üzleti Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható

Köszönetnyilvánítás

A szerző ezúton mond köszönetet a kutatásaihoz és a jelen könyv elkészítéséhez nyújtott segítségükért a következő személyeknek:

Édesanyám, Feleségem, Farkas Ákos, Lévay Miklós, Gula József, M. Nyitrai Péter, Sántha Ferenc, Bartkó Róbert, Róth Erika, Görgényi Ilona, Finszter Géza, Kardos Sándor, Németh Zsolt, Tóth Mihály, Herke Csongor, Nyíri Sándor, Stauber Péter, Jeney Petra, Elekné Nemes Klára, Szoboszlai-Szász Richárd, Kollár Károly, Gert Vermeulen, Ari-Matti Nuutila, a Miskolci Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar Bűnügyi Tudományok Intézete és a Deák Ferenc Doktori Iskola munkatársai.

1. Bevezetés

Jelen könyv középpontjában tematikai szempontból a titkos információgyűjtés fogalmi körébe vonható erők és módszerek (a vonatkozó jogszabályokban alkalmazott összefoglaló elnevezést használva: eszközök) állnak. Ez a kérdéskör teremti meg a logikai kapcsolatot a könyv másik két nagy témaköre: a rendőri együttműködés és a perrendszerű bizonyítás között.

A rendőri együttműködés a magyar jogirodalomban jelenleg még korántsem teljeskörűen feldolgozott témakör – sőt, az eddigi publikációk nagyrészt a mikroszintű kooperáció egyes specifikus kérdéseit érintették mindösszesen −, annak ellenére, hogy a büntetőügyekben folytatott nemzetközi együttműködésben jelentős szerepet tölt be, s a külhoni elméleti szakemberek mind a belső jog, mind az európai jog, mind pedig az emberi jogok perspektívájából vizsgálván régóta foglalkoznak ezen kérdéskörrel, s több monografikus igényű munka született e tárgykörben. Jelen könyvnek sem célja a rendőri együttműködésnek a teljesség igényével történő feldolgozása, mindazonáltal a titkos információgyűjtéshez szorosan kapcsolódó kérdéseken túlmenően kísérletet tesz az európai rendőri kooperáció szervezeti és jogforrási rendszerének olyan szintű feldolgozására, mely a titkosszolgálati eszközökre vonatkozó részletszabályok bemutatása és kritikai szempontú elemzése végett álláspontom szerint feltétlenül szükséges, hiszen az ekként bemutatott, felvázolt fogalmi és tematikai keretbe illeszthetők be a könyv címében foglaltakhoz szorosabb szállal kötődő gondolatok.

A vonatkozó európai, nemzetközi szintű szabályozás tárgyalását azonban természetesen megelőzi a titkos adatgyűjtésnek a felderítési−nyomozati munkában játszott szerepével kapcsolatos tárgykör, amely a témával összefüggő általános kérdésekre koncentrál, továbbá a titkos információgyűjtés szabályanyagának egészét érintő emberi jogi szempontú követelmények tárgyalása. Ezen két fejezet elsődleges célja, hogy a továbbiakban a könyv soron következő részeiben kifejtendő témakörök (titkos információgyűjtési eszközök, rendőri együttműködés, bizonyítékként történő felhasználás) elemzéséhez nyújtson kiindulópontot. Mindazonáltal ezen fejezetek önálló tematikai egységet is képeznek; a titkosszolgálati munka sajátosságaiból fakadóan mind a felderítés-nyomozás, mind pedig az emberi jogok témakörét − jelentőségüknél fogva – önálló fejezetben tartottam célszerűnek tárgyalni. Ezen utóbbi fejezet alapját az Emberi Jogok Európai Bírósága gyakorlatában kialakult elvek képezik, tekintettel arra, hogy a strasbourgi ítélkezés az európai és tagállami jogalkotásra is egyfajta indirekt hatás révén komoly befolyást gyakorol.

A könyvnek az egyes titkos adatgyűjtési eszközökre vonatkozó hazai szabályozást elemző részei elsősorban a bűnüldözési-igazságszolgáltatási célú eszközökre koncentrálnak, tekintettel arra, hogy a nemzetbiztonsági célú műveletek rendszerében a titkosszolgálati eszközök tárgyalása − a könyv alapvetően büntetőeljárási jellegéből fakadóan – a tematikai kereteket meghaladná. Természetesen a nemzetbiztonsági munka során gyűjtött adatok esetleges büntetőeljárásbeli szerepére tekintettel a vonatkozó alfejezetben sor kerül a nemzetbiztonsági célú titkos információgyűjtés felvázolására is, azonban részletes elemzés tárgya a bűnüldözési témakört érinti.

A magyar szabályozás tárgyalását követően kerül sor az európai rendőri együttműködés sajátosságainak bemutatására, majd ezen rendszeren belül a titkos információgyűjtés területén folytatott kooperáció részletes elemzésére a fentiekben írt logikának megfelelően, nem mellőzvén a megoldásra váró kérdések tárgyalását.

A harmadik résznek tekinthető utolsó fejezet a titkos információgyűjtés során beszerzett adatok büntetőeljárásban történő felhasználásával foglalkozik. Ebből kitűnően a könyv nem érinti az – egyébiránt a rendőri együttműködés gyakorlatában jelentős szerepet játszó – adatbázisok, információtovábbítás, adatvédelem kérdéseit, hanem − megtartván annak egészére érvényes, alapvetően büntetőeljárási szempontú megközelítését – a jogellenesen beszerzett bizonyítási eszközökből származó bizonyítékok kizárásának és felhasználásának kérdéseit taglalja a kontinentális és az angolszász típusú bizonyítási rendszerek alapelveinek és több külföldi állam belső szabályainak tükrében, természetesen mindezek mellett a magyar megoldásra is hangsúlyt fektetvén, s ezen kiindulópont felhasználásával jut el a titkosszolgálati eszközökkel beszerzett adatok perrendszerű bizonyításban történő felhasználásának problémaköréhez, amelynek tárgyalása ekként lezárja a titkos információgyűjtés − európai rendőri együttműködés − bizonyítás fentiekben említett logikai hármasát.

2. A titkos adatgyűjtési eszközök természete

A bűnüldöző hatóságok felderítő munkája rendkívül szerteágazó, az adott jogi szabályozás mellett a mindenkori bűnözés kihívásaihoz igazítható módon rugalmas, ugyanakkor alapos és sokrétű szakmai felkészültséget kívánó tevékenység, amelynek alapvető célja nem csupán a bűncselekmények, azok elkövetői leleplezése, hanem információk, bizonyítékok gyűjtése, rögzítése, feldolgozása, a bűnözés, a bűncselekmények elkövetése feltételrendszerének, lehetséges elkövetői csoportoknak a feltérképezése is, ekként tehát nem csupán a múltra, hanem a jelenre és a jövőre is irányuló, komplex megismerési folyamatként fogható fel. Ennek során e hatóságok olyan módszereket is bevethetnek, amelyek esetében már maga az alkalmazás ténye titoknak minősül.1 Ennek indoka természetesen a bűnüldözés hatékonyságának fokozásában keresendő.

A titkos nyomozati eszközök használata a belső, nemzeti jogot érintően is sok vita forrása minden országban, tekintettel akár szabályozásukra (vagy éppen annak hiányára, illetve elégtelenségére), akár gyakorlati alkalmazásukra.2 Ezen eszközök alkalmazása mindenféleképpen komoly beavatkozást jelent a magánszférához, az emberi méltósághoz való jogba, rendkívüli költségekkel jár, eredménye a legtöbbször nem látható előre, bizonyos esetekben pedig etikailag megkérdőjelezhető módszereket takar. Mindazonáltal azokban az esetekben, amikor a hagyományos eszközökkel nem biztosítható a bűncselekmények felderítése (különösen pedig megelőzése), az elkövető kilétének, tartózkodási helyének megállapítása vagy a bizonyítási eszközök felkutatása, a titkos eszközökre elengedhetetlenül szükség van.3 Ilyen esetek természetesen a hagyományos bűnözés vonatkozásában is előfordulnak, mégis lényegesen gyakoribbak a szervezett bűnözéssel kapcsolatos bűnüldözési feladatok ellátása körében, ahol a hagyományos eszközök (és a követő típusú rendőri munka), az e bűnözési formára jellemző speciális strukturális és működési sajátosságoknak köszönhetően, általában nem vezetnek eredményre. Erre például szolgálhat a konszenzuális, konspiratív jellegű bűnözés is (például a korrupcióhoz kötődő bűncselekmények), ahol – még ha a bűncselekmény a hatóságok tudomására jutott is – rendkívül nehéz a bizonyítékok megszerzése. Ennek oka, hogy ezen bűncselekmények esetében nincsen természetes személy passzív alany, sértett, az elkövetés szoros akarategységben valósul meg, a deliktum mindkét oldalán álló személyek elsődleges célja a bűncselekményből származó előny realizálása, ennek érdekében pedig az elkövetés leplezése.4 Minderre tipikus például szolgálhatnak a tágabb értelemben vett gazdasági bűncselekmények. Azon bűncselekmények felderítése, nyomozása, amelyeknek ugyan van természetes személy sértettje, azonban kényszer vagy fenyegetés hatása alatt áll, s így kilététre − és esetleg a bűncselekmény elkövetésére − egyáltalán nem derül fény, vagy bár a sértett személy is ismert, a fenti körülményekből fakadóan nem működik együtt a bűnüldöző hatóságokkal, úgyszintén lehetetlen feladatnak mutatkozik kizárólag nyílt eszközök5 felhasználásával. Hasonlóképpen indokolt lehet a titkos eszközök alkalmazása olyan deliktumok esetén, amelyek elkövetése nem hagy észlelhető, azonosítható nyomot, így egyéb kriminalisztikai módszerek alkalmazásával felderítése, illetőleg bizonyítása rendkívüli nehézségeket mutat, vagy éppen lehetetlen.

E probléma megoldása végett egyre fontosabbá vált az úgynevezett proaktív (tehát a bűncselekmény elkövetése előtti) felderítő tevékenység, amely lehetővé teszi a bűncselekmények akár személyi, akár tárgyi környezetének alakítását, ekképpen közvetlen beavatkozást biztosít a bűnelkövetés konkrét feltételrendszerébe. E bűnüldözői tevékenység további sajátossága – a fent kifejtettekkel összhangban −, hogy célja elsődlegesen nem a büntetőeljárásbeli bizonyítás számára adatok, bizonyítékok gyűjtése, hanem a bűncselekmények elkövetésének megakadályozása, illetve az elkövető tettenérése, továbbá − a szervezett bűnözést tekintve − a bűnszervezetek feltérképezése, felbomlasztása. Ezen felderítő tevékenység során a titkos eszközök alkalmazása kiemelkedő fontossággal bír.6 A határon átnyúló titkos információgyűjtés7 is felveti ugyanezen kérdéseket, akár szükségessége (például a transznacionális szervezett bűnözés térhódítása), akár gyakorlati alkalmazása felől vizsgáljuk.

A titkos adatgyűjtés céljának sokrétűsége kapcsán e helyütt kívánok kitérni a felderíthetőség és a bizonyíthatóság fogalmi különbségeire, tekintettel arra is, hogy jelen könyvben a titkosszolgálati eszközök felhasználásával beszerzett adatok bizonyítási eljárás során történő felhasználásának témakörét is ki kívánom fejteni. A felderíthetőség problémaköre a bűncselekményről való tudomásszerzés, az elkövetés egyes mozzanatainak, az elkövetők kilétének a feltárását takarja, így az ezen tevékenység során beszerzett információk elsődlegesen a bűnüldöző szerveknek a büntetőeljárás megindítását megelőzően, illetve annak korai szakaszában végzett munkájához nyújtanak segítséget, például az egyszerű, illetve a megalapozott gyanú alátámasztásához. A bizonyíthatóság pedig már kizárólag a büntetőeljárásra, annak is főként a bírósági szakaszára tekint, amennyiben arra ad választ, hogy a büntető anyagi és eljárási szabályok alkalmazása szempontjából releváns körülményekre vonatkozóan rendelkezésre állnak-e bizonyítékok, és azok megfelelnek-e a perrendszerű bizonyítás támasztotta követelményeknek (így többek között jogszerűen szerezték-e be őket).8

3. A titkos adatszerzés és a titkos információgyűjtés elhatárolása, a titkos adatgyűjtés hazai jogforrásai

A következő fejezetben röviden áttekintem a titkosszolgálati eszközök szabályozásával kapcsolatosan az Európai Emberi Jogi Bíróság gyakorlatában kialakult elveket, azonban ezt megelőzően, jelen részben a vonatkozó magyar jogszabályokat kívánom górcső alá venni. Ennek keretében felvázolom, hogy hazánkban jelenleg mely szervek jogosultak titkos adatgyűjtést folytatni, és melyek azok a jogforrások, amelyek e speciális műveletek végzése során irányadók. Már e fejezet elején előre kívánom bocsátani, hogy az ezt megelőző részben írtaknak megfelelően, a titkos eszközök természetéből fakadóan, csupán az ezen eszközökre vonatkozó alapvető jogforrások hozzáférhetők, míg a részletes szabályok − éppen a hatékonyság követelményének biztosítása végett − egyrészről titkosak, másrészről pedig kazuisztikusak és − a bűnüldözés követelményeihez igazodóan − rugalmasan változtathatók.

Ahhoz, hogy a titkos adatgyűjtés jogforrási rendszerét áttekintsem, feltétlenül szükségesnek tartom elöljáróban pontosan tisztázni, hogy mit is takar ez a gyűjtőfogalom. A titkos adatgyűjtés, titkosszolgálati eszközök kifejezéseket – mint azt korábban jeleztem – a titkos információgyűjtést és a titkos adatszerzést is magában foglaló fogalomként használom. E két alkategória között az alábbi szempontok alapján kívánok különbséget tenni: a jogforrások,9 az időtényező, valamint az adott titkos tevékenység végzésére feljogosított szervek alapján.10 Mindezek felvázolásával reményeim szerint sikerül a titkos adatszerzés és a titkos információgyűjtés, valamint a külső engedélyhez kötött és az ehhez nem kötött titkos eszközök differentia specificáit körvonalaznom. Ehhez azonban szükségesnek tartom előrebocsátani a rendészeti és bűnügyi felderítés fogalmainak tisztázását, amelyek segítségével a titkos adatgyűjtés körébe tartozó eszközök és módszerek fentiekben említett alkategóriái szerinti csoportosítása és a soron következő alfejezetekben kifejtendők teljesebb képet nyújtanak a titkosrendőri munka természetéről.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.