RÉTI ATILLA

BAGOLYVÁR

Borítóterv: Papp Norbert

Borítófotó:

Schmidt Viktor

Sajtó alá rendezte:

Kovács Attila Zoltán

© Réti Attila, 2013

© Tarandus Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó ötvenedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Irodalmi szerkesztő: Pátkai Tivadar

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Univerzum-Könyv Bt.

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás műszaki szerkesztője Székffy Tamás

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-615-5261-38-1

EPUB ISBN 978-615-5261-39-8

AISZÓPOSZ DELPHOIBAN

Öblös loccsanással csapta a mészárosinas a durva faasztalra a friss marhabélszállítmányt. Itt, Dephoiban nyáron már a reggelek is forrók. Biasz, a jós egy marék rézpénzecskét dobott a koszos lábú gyereknek, miközben másik kezével szaporán törölgette gyöngyöző homlokát.

– Üzenem a mesterednek, a vén Periandrosznak, hogy az epét és a májat tisztességesen vágja le a zsigerről! A vendégeim panaszkodnak a kifakadó epe szagára. – A futár csak pimaszul vigyorgott, és már el is tűnt a Szent út egyre erősödő forgatagában. – Eh, papolhatok én! Micsoda szállítók! – dörmögte Biasz. Minden évben fejébe vette, hogy a következő szezonra Dodonába teszi át székhelyét, ahol néhány ősrégi tölgyfa susogásából jövendöltek. A béltekercsekből történő divinatio amúgy is hátrébb szorult a delphoi attrakciók sorában. A Püthiák kilencnapos ténykedése már a múlté, egész nyáron át kábították magukat és soknyelvű vendégeiket babérleveleikkel.

Ahogy Phaeton szekere egyre magasabbra hágott, úgy szorgalmasodtak meg a hatalmas sziklafal tövébe épült város polgárai. A vallási zarándoklat bőséges bevétellel látta el őket. Szolón kovácsműhelye egy aleppófenyő árnyékában működött. Khitónjaikat a gerendára terítették a dolgos munkások. A napbarnított, mezítelen felsőtestű kovácsok dagadó izmait lopva méricskélték az északibb vidékekről idetévedt női látogatók. Az izzó vasércből kipörölyözött áldozati késeknek igen nagy keletje volt, Szolón esténként Pittakosz kocsmájának hátsó teraszán büszkén számolt be barátainak a napi bevételről.

Thalésszel és Khilónnal jól megértették egymást, hiszen mindhárman kézművesek voltak, megbecsült, gazdag városlakók. Nevetve emlegették, hogy a messze földről idesereglett népeknek és hangyaszorgalmuknak köszönhetően nekik minden este szümposszion van. A borivók társaságának tagjai lelkesen markolták a kratért, amibe a fogadós egyik szolgája öntögette a vízzel kevert bort.

Mint minden este, ma is betévedt a mulatozók közé Aiszóposz Agenor, a mesezsonglőr.

– Aiszóposz! – kurjantott Thalész. – Gyere ide közénk, mesélj és igyál! A jó bor majd elfelejteti veled együgyűséged! – Agenor megszokta már, hogy mindenki bohóca a népek között, de nem bánta, és lehuppant a bölcsek közé a klinére. A díszesen festett faágyon elterülve pihenhetett tovább. Őt nem izzasztotta meg a verőfény. Egész nap az Apollón-szentélyben lófrált, az orákulumok irodájánál sorukra váró idegeneket traktálta fabuláival. Lustaságát arcára nőtt bélyegként büszkén viselte, mint birodalmi jelvényt.

– Elnéztem ma Kleobuloszt, a szentély papját. Reggeltől estig körmöli a hexametereket. Rabszolga, mint én voltam régen – rágcsálta a szavakat a szárított datolya mellé.

– Meglátod Agenor, ami ma zeneként jön ki a szádon, holnap sajgó gyomorkorgássá változik – intette Khilón.

– Emlékszünk még, hol kötöttél ki tavaly ősszel is! – röhögött Szolón.

– Nem akarom hallani! – vinnyogta Agenor. – Hallgassátok meg inkább a mai mesémet! – Az ivó többi vendége is közelebb húzódott a társasághoz, és néhányan tolmácsolást követeltek a mese mellé.

– A hangya és a tücsök – hirdette ki a címet Agenor lelkesen. – Hideg tél volt, és vihar zúdult le az Olümposzról. De a hangya sok gabonát hordott össze még aratás idején, elraktározta a házában. A tücsök meg lyukba bújt, s majd meghalt az éhségtől, a nagy hidegtől sanyargatva. A hangyához könyörgött hát: adjon neki az élelemből, hadd egyen kevéske búzát, s ő is életben maradna. A hangya viszont így szólt hozzá: – Hát hol voltál a nyáron? Miért nem gyűjtöttél élelmet az aratáskor? – Énekeltem és gyönyörködtettem a vándorokat – felelte a tücsök. A hangya nagy nevetéssel felelte erre: – Hát akkor télen meg táncolj!

Agenort a taps helyett szomorú csend várta a mese végén. Óvatosan körülpillantott, de mindenki másfelé nézett.

– Most mi van? – bökte oldalba Thalészt.

– Te ostoba, naiv gyerek! Ez a mese rólad szól! – válaszolta az. Agenor rántott egyet a vállán meg a tunikáján, és azt dörmögte:

– Hálátlan népség! Kockázzatok csak, a művészetet hagyjátok énreám!

Szeptember közepén az utolsó turistabuszok is lekapaszkodtak Delphoi szikláiról. Elmaradtak az utazók, a Neckermann, TUI és mások bezárták információs irodáikat. Az animátorok visszatértek Kelet-Európába. A görög egyetemisták is beültek az athéni egyetemek padsoraiba. Elcsendesedett a város, elillant az áldozati állatok húsából sütött lakomák és virágfüzérek illata. Agenor szomorúan császkált az agorán, majd csöndesen benyitott a munkaközvetítő irodába. A pult mögött vihogva köszöntötte a bajszos kisasszony.

– Isten hozta, Aiszóposz úr! A szokásosat?

– Igen – motyogta Agenor. Kint a téren azután kínosan morzsolgatta ujjai között a közeli autógyár személyzeti vezetőjének névjegykártyáját.

A PONTOISE-KERT

A tanárnő élt-halt az impresszionista képekért. Minden évben várta a nyüzsgő tavaszt, mikor cipellőjében kitipeghet a Szigetre, hol a festőnövendékek a zsenge fűbe bökték állványaikat, hogy a heti penitencia szerint lepingáljanak egy bólogató füzet, álmos csert vagy a szúrós kökény éppen születő hajtásait. Mögéjük sétált, és hosszan bámulta a csodát. Miképpen lesz zavaros kémiai elemek sokaságából, sárga irigység-ragacsból, piros vérstercből, zöld levélkocsonyából és kék melankóliából álombéli rét, eleven fa, madár lakta bokor és szerelmes pázsit. Könyveket és színes lapokat gyűjtött francia festők képeivel. Monet, Renoir, Manet, Courtens és a többiek virtuozitása ámulatba ejtette a reáliskolai magyar–latin szakos tanárnőt. Ritka madár volt a cvikkeres, szigorú úriemberek között. Mióta az értelem uralomra jutott gyermeki öröklétlátása felett, mindig tanítani akart, pedig apja óvta őt, hogy férfimesterségre adja a fejét.

– Emberdolog az, kislányom! A diákok nem fognak tisztelni eléggé! – De tisztelték. Mert kemény és fegyelmező volt velük is, akárcsak magával.

– Mégy a saját fejed után, míg bele nem vered valahova! – hallgatta épp eleget keserű anyjától, mikor a chéderből hazaröpködött. A pillangótáncról hamar leszoktatták, a mélyen vallásos családban nem volt helye a fiatalkori álmoknak.

Tanárnőként nem ejtett több szót sehol a kelleténél, akkor sem, ha a tanfelügyelő előtt kellett számot adnia osztálya haladásáról, amikor a székesfővárosi gimnáziumi vers- és prózamondó versenyre készítette fiait, vagy csupán a pedellust kellett rendre szólítani a sok törött kréta miatt. Kint szigorú, zárt világban, belül ezerszín-birodalomban létezett. Délelőttönként a nominativusok, genitivusok és dativusok szabályrendszerei rendezték a gondolatait. Ám a délutánok! Ó, azok a mesés délutánok! Azokat nem adta senkinek.

Titkon galériák elé sétált, csak úgy, mint amikor asszonyok láthatóan cél nélkül ténferegnek a korzón. Messziről célba vette a hatalmas ólomüveg kirakatokat és megállás nélkül, aprókat lépve sétált előttük fel s alá, mint a múzeumi teremőr valahol egy sosem létezett párizsi galériában.

Ezen a tavaszon sokáig nézhette azt a kiállított festményt, melyet egyenest a ’89-es párizsi világkiállításról hozatott ide hírverés gyanánt Goldstein, a galériás.

Camille Pissarro A Pontoise-kert című olajremeke került az értő pesti urak és hölgyek kíváncsi tekintete elé. Szinte minden délután eljött ide, hogy magába szívja ennek a lenyűgöző képnek az illatait. A renoiri bodros felhőket, melyek között lemniszkáták örvénylenek a forró déli nap keltette légpárnáktól, az előtérben kókadozó virágszigetet és a padon pihenő fehér ruhás tanítónőt, ki nyugodt mozdulatlanságban szemléli a gondjaira bízott leánykát. A leányka kis hangszerébe fú, amitől az egész kép zenélni kezd, és harmóniává olvad a buja kert, a végtelen magasság és a csupán ember által érzékelt idő.

A tanárnő szerette a verseket is. Verlaine költészetét maga fejtegette franciából magyarra, hol sikeresen, hol kétségbeesve.

Votre âme est un paysage choisi Que vont charmant masques et bergamasques Jouant du luth et dansant et quasi Tristes sous leurs déguisements fantasques.

Különös tájon jár a lelkem, álarcos vendég táncol ott, verik a lantot, de köpönyegük alatt bolond szívük szomorúan ver.

Naplójába rótta a sorokat, de minden páratlan oldalra került egy apró rajz. Impresszionista rajzocska a ligeti padról, a vadrózsabokorról, mely a gangra fut fel, egy tál viaszos szilváról, vagy az anyja által küldött mézescsuporról.

Tout en chantant sur le mode mineur L’amour vainqueur et la vie opportune, Ils n’ont pas l’air de croire  leur bonheur Et leur chanson se mle au clair de lune.

Dalolják az édes, enyhe mollt, Ámor győzedelmes lelke! Tudják, hazugság, mit a száj dalol, a hold ragyog be énekükbe.

Ámor győztes üdve! – Édes Istenem! Merre az a csendes lelkű férfi ebben a magas városban, aki megértene? Kit nem a rang, a pengők, sarkantyúk vagy rendjelek pengése lobbant lángra, hanem az én szerelmetes, nagy szívem? Hol van az a búsképű lovag, aki odaállna velem a Goldstein kirakata elé? – sóhajgott.

Au calme clair de lune triste et beau, Qui fait rver les oiseaux dans les arbres Et sangloter d’extase les jets d’eau, Les grands jets d’eau sveltes parmi les marbres.

A holdnak fénye búsan ömlik, álmodik a madárka benne, csak a szökőkutak sírnak jajongva, a karcsú kutak kint a kertben.

Mire eddig ért a versben, már ő is sírt, és csak a napvégi rutin – bérházfolyosóról nyíló lakása spalettáinak bezárása, másnapi szigorszürke ruháinak előkészítése, éjszakai pohár víz éjjeliszekrényre állítása – nyugtatta meg feljajdult lelkét.

A pünkösdi cserkésztáborba a tanár urak kísérték el a pajkos ifjúságot, ahova nőket nem vihettek, így egymás után két csodálatos júniusi napot is ajándékba kapott.

– Milyen lehet A Pontoise-kert a délelőtti fényben? – forgatta fejében a gondolatot már napokkal elébb. A nyitásra a bolthoz ért, és egészen közel merészkedett a képhez. Orrát az üveghez nyomta, kuncogva rajzolt vele pici köröket a leheletétől párásra vált felületre. A ködössé vált kirakaton át még álomszerűbbnek tűnt a kert. Egyes részletei bizarr foltokká olvadtak, míg mások kontúrjai megkeményedtek. A kaleidoszkópszerű látomásból öblös hang ébresztette.

– Kisasszony! Jöjjön már beljebb! Hétszámra látom magát, hogy bámulja a képünket, vagy már-már azt hihetem, a kép bámulja magát!

A zsidó férfiú kaftánban volt és barátságosan simogatta a szakállát. Bent a galériában százszámra álltak, feküdtek, könyököltek a képek. A művészethez értő tulajdonos nagy gonddal válogatta a remekeket. Az a hír járta, hogy a müncheni és barbizoni festőéveit töltő Munkácsy titkos patrónusa. Annak képeit jó érzékkel olcsón rendelte, zsűriztette, raktárban érlelte, majd igen jó pénzért – adagolva azokat – piacra vitte. Itt is díszlett egy-kettő belőlük. A Sétány a Parc Monceauban és a Krisztus Pilátus előtt.

A délelőtti galérialátogatás végén a tanárnő hazavitte első festményét, egy Renoir-képet, A teraszon egyik viszonylag jól sikerült másolatát. Festője S. I.-né, ismert budai piktorhölgy. Otthon riadtan kereste a kép helyét, nem lelte. Az előszobai apró komód mellé állította. Éjjel felriadt, és beljebb költöztette a festményt a mosdótál mögé. Még magára sem húzta a sűrű dunyhát, mikorra rádöbbent, hogy ilyen kincset illetlenség a budoár közelébe tenni. Szög nem volt a falba verve, ezért a nagyszekrény elé állította A teraszt. Ismét kétsége támadt. – Nem maradhat ott! – intézte el az ügyét hevesen. – Ha félálomban kinyitom a szekrényt, máris feldől. – Így végül az ablak mellé állította, ahol a sokszor gyalult parketta ujjnyi vájatot adott.

Reggel sírt, amikor magára hagyta a kincset. Céltudatosan vette az irányt a kipáshoz, ezt a szabadnapot is a galériában töltötte. Újra és újra átrágta magát Goldstein gyűjteményén és kiélvezte a színmámor minden pillanatát. A második kép is impresszionista mester jól sikerült másolata volt. Számos Degas-replika közül választott, miután a boltos dörmögve elmesélte neki, miképpen tett szert A Pontoise-kertre, sőt még a kirakatból is bevette, hogy kezébe vehesse. Az új szerzemény, a Balettpróba volt. Mikor otthon maga elé tartotta és a késő délutáni fényben a színpadi vörös tónusok még tüzesebben éltek, úgy látta, ő az egyik pihenő növendék. Talán pont az ott, amelyik kacagva tarkójára emeli kezeit? Inkább a cipellőjét igazgató fruska? Másnap reggel fontos feladat derengett fel. A szögek! Nem vett szögeket! Élt a házban néhány iparos is, az egyik asszonya segítette ki szeggel, kalapáccsal.

– Lelkem, várja meg az uramat! – kérlelte. – Csak férfi dolga az! Tanárnő naccsága megmutatja a képek helyit, a Jóska meg beüti a szöget!

– Nem, nem! – szabódott. – Tudom én a csínját, nem lesz semmi baj! – mosolygott kényszeredetten.

– Néhány perc és hozom vissza a kalapácsot! Köszönöm! – szólt vissza már a gangról. Tévedett. Ráment az este. Végigkoslatta a lakást, végigpróbálta az összes falrészt. Ült a sezlonon, előtte az éjjeliszekrényen tőrként feküdtek a szegek.

– Hát nem lehet felakasztani csak úgy egy kampóra ezeket! Barbárság! – motyogta maga elé. – Nem jók a falaim! Nagyobb, tágasabb hely kell!

A napi rutin vitte őt is magával, mint mindenki mást. A képek gyűltek körülötte, nekitámaszkodva ládának, lépcsőfoknak, mosdótálállványnak és kredencnek. A Goldstein üzletét eladták a fiai, mielőtt felszálltak egy Amerikába tartó gőzösre. Azután lelt új galériákra, nyári szüneteken – elfogadva az éppen neki udvarló vegytantanár úr által felkínált másodosztályú vonatjegy nyújtotta kényelmet és figyelmet – Kolozsvárra, Kassára, Pozsonyba vándorolt, új kincseket kutatva. Életében minden egyéb másodsorban történt, impresszionista szerelmeinek árnyékában. Vadul szeretkezett képzeletében a művészekkel, festékfoltos mellét bátran kínálta a csontos fejű Renoirnak, a tífuszból gyógyult Monet-nak. De valódi férfiak valódi ágyába csak kötelességből feküdt. Ravel zenéjét hallgatta nászajándékul kapott gramofonján, miközben keze meleg és nedves ölében mozgott a taktusra. Férje, a puha tenyerű és hízékony aljegyző, későbbi kúriai bíró, a vidéki városka királyi törvényszékének majdani elnöke egy pisszenést nem hallott tőle igen ritka szeretkezéseik öt perceiben. Lajos kerek volt, nyírt bajuszú, tokás és biztonságos. Kivezette őt az emancipálódásra úgyis képtelen főváros kelkáposztafőzelék-szagú bérházából, egyenesen a békési nyugalomba. Hja, a képek! Azokat is kapta hozományul. Az addigra több száz darabos képgyűjteményt, melynek elhelyezésére komoly átalakítást volt kénytelen elszenvedni a poros gyulai ház. Szög nélküli átalakítást, mivel a friss pesti asszonyság nem a falra akasztotta a mázolmányokat, azok szanaszét hevertek körülöttük. Pedig már jók voltak a falak és tágasabb az élettér.

– A szeretőimet nem szegzem a falra! – csapott fel a trieszti nászút utáni első nap, mikor Lajos csendesen rátért erre a kényes ügyre.

– Ez olyan pesti divat! – kanyarintotta el a szót a gyulai méltóságos asszonyok felől.

– Bolond! – ítélte el sommázva őt a vidéki plebs.

Gyűjtőszenvedélye várandóssága idején is tombolt. Eredeti francia műremekre vágyott, A Pontoise-kertre. Lajos – az atyai örökség jelentős részét rááldozva – bécsi műkereskedők segítségével meghozatta a képet, mire a töppedt Kamillkát – az imádott mester iránti tiszteletből kapta nevét – a világba hívta a Jóisten. A képet a szülőággyal szemközt állította fel, a menóra mögé. A csecsemőt száműzték a kisszobába. A vegyes házasság miatt keresztelő lakomát tartottak. Az érkező nobilitások és asszonyaik – a rabbi, a püspök, a pénzügyi számvevőségi főtanácsos, a prépost, a kórházigazgató, a Nemzeti Hitelintézet gyulai fiókigazgatója, az adóügyi tanácsnok, a messze híres néprajzkutató ciganológus és a többiek – is nagyobb áhítattal vizslatták a festményt, mint az újszülöttet. Az egykori reáliskolai magyar–latin szakos tanárnő, immár nagyságos asszony és édesanya úgy érezte, hogy hatalmas hegy tetejére érkezett. Buzgón ecsetelte hallgatóságának – no, nem a vajúdása fájdalmait, hanem – a pissarrói életművet. Mit tanult a pointillizmusból ez a Saint Thomas szigetéről származó barátságos zseni, mit adott neki Venezuela és Monet barátsága. Hogyan nyilvánul meg koloritja ebben a varázslatos alkotásban, és milyen volt vele az első találkozás a Goldstein kirakatában…

Néha, önmagának sem bevallva megpróbálkozott egyik-másik kép felakasztásával. Már megnyálazta a szög végét, kijelölte a helyet, de hányingere támadt és aléltan engedte le kezét. Kínzó kétségbe torkollt amúgy érdektelenül csordogáló élete. Bolond lennék? – tette fel egyszer a kérdést a fiának.

– Ugyan, kedves mama, maga csak egy elveszett mécne des arts. – Valóban az volt. Az egykori alföldi birtok minden zsíros röge helyébe festmény került. Jöttek a vigécek Erdélyből, Felső-Magyarországról a még el nem hitt új határokon át, jöttek a fővárosi műértő galériások és az önjelölt festősuhancok a vidéki kúriára képeket eladni. Nevenincs művészek alkotásai pihentek a hűs szobákban, rendekben állva, mint az egykori gazdaság aranybúzakévéi aratáskor. A nyolcak avantgárdjai, a nagybányaiak plein airjei, az alföldiek expresszionista peinture-jei hallgatták a tisztára pucolt lóistállóban az egykori mezőhegyesi félvérek még hátramaradt nyerítését. Mire megözvegyült, az élete alatt összehordott festmények mint poros árokparti bogáncsok kapaszkodtak beléje. A háború éveiben már nem nőtt a gyűjtemény, előbb egyet-egyet csentek el cigány suhancok, majd ő adogatott el tíz meg húsz pengőkért képeket, hogy megélhetésre költse.

A gettó még tízutcányi területű sem volt, oda zsúfolódott össze a mezőváros többezres izraelita lakossága. Minden javát elvesztve, apró konyhát jelöltek ki neki. Bőröndjében néhány alsószoknya, harisnya, zsebkendő és lekvár mellett A Pontoise-kertnek jutott hely. A zsidók már hetek óta csak a kertre néző ablakokat nyithatták ki, utcára nem mehettek, keresztényekkel nem érintkezhettek. Vártak. Az utolsó várakozással teli tavaszi napon a reáliskolai magyar–latin szakos tanárnő reszketeg kézzel, de mosolyogva az ablakkal szemközti hulló vakolatú falba verte a szöget, és óvatosan ráakasztotta a festményt. A kertből beeső alkonyi fényben volt a legtündöklőbb Camille Pissarro impresszionizmusa! Az utca felőli nagykapu előtt már az állomás felé terelték az embereket.

A VÉGZET

„Valahol a Nagy Magyar Alföldnek egy kicsike tanyáján éldegélt egy család, apa, anya és két gyerek, mind pogácsakedvelők. Ha a mamának volt rá ideje, s kedvében akart járni övéinek, sütött nekik egy nagy tepsi pogácsát.” (Örkény István: A végzet, részlet)

Egyszer egy harmatos májusi éjjelen, amikor a hold még kisegér módra kaparászik a pitvarajtón, kisurrant a konyhába Mariska. Olyan mélyre hajolt a lisztesládába, majd kettétört sok fejéstől edzett dereka, de annyi lisztet sem talált, amivel keresztet rajzolhatott volna a deszkára. Elfogta a keserűség, hiszen az új élet még épp csak sárgulni kezdett a tanya körüli földeken. Pendelybe, ujjasba bújtatta törékeny testét, fejére, vállára kendőt kanyarított. Galambtekintetével álomport hintett a családra, és kifordult az udvarra. Az őrt fekvő pumit csendre parancsolta, azután nekidőlt a puszta sötétjének. A földeken által rövidebb, ám jóval rögösebb volt a többórás út. Szent hittel ment, még néhány fohászt is belesuttogott a pirkadatba. Az álmosság és a kilátástalanul messzi cél barázdáról barázdára kezdte ki elszántságát.

– Ágnes bizonyára megszán. Most megszán – biztatta magát gyorsabb haladásra. Nővére nagygazda asszonya lett, nálánál ügyesebben sürgött-forgott a falusi mulatságokban, ahová harcsabajszú apjuk be-bekocsikázta őket. Ő még a templomkertben álló akác árnyékától is ijedten rezzent meg, mikor Tomaji plébános úrék veteményesében szorgoskodott. Méteresre nyúlt a gabona vizes árnya, apró cipője nedvesen tapadt lábára, bánta, hogy nem a csizmába ugrott bele inkább. Nem mert volna ilyen parasztosan a tisztaszobába lépni. A fény elpattant a földtől, a nap sugarai vörösre festették a közeledő falut. Itt-ott a földmívesek kapákkal fegyverkezve indultak az élettel vívott aznapi háborújukba. Furcsán tekergették a fejüket a kendőt bontott asszony után, aki a föld végétől már szinte futva tűnt el szemük elől a girbegurba főutcán. A nádból született házak, mint pöfeteggombák az eső után, nőttek ki az alföldi porból, odébb takarosabban rakott vályogok dőltek egymásnak – a fecskerakott sárfalak mohón itták az első napsugarakat –, beljebb a templom köré gyűlve magasodtak a gazdák sátoros tetős kőházai.

A mestergerendák alatti apró vértelkek mögött, a padláson még a sötétség volt az úr, amely a ház belseje felé a csöves tengeri alá bújva, majd a boldoganyán át a szobába leszánkázva próbált szökni. Belül az árnyak bizonytalan lépéseket tettek az ablak felé, ahonnan halk kopogás riasztotta őket az ágy alá.

– Ágnes kedves! – szólt be madárhangon az asszony. – Mariska vagyok, a húgod – kocogtatta az üveget.

– Megyek, megyek, megyek! – rikácsolt az ágyból a kócos fej. A két kisfiú mezítelen, a dunna melegétől nyirkos talpacskája viszont sebes nyomokat rajzolt a döngölt padlóra.

– Mariska néni! – kiabálták. – Hát az ikrek is itt vannak? – Körbetáncolták a tornác alatt álldogáló édesanyát, aki csöpp lányai említésére könnyezni is kezdett.

– Nem, angyalkáim, Annuska és Katóka még alszanak. Majd a nyáron kijöttök hozzánk egyik vasárnapon, és játszhattok megint a tökmalaccal, csontcsikóval meg cirokszekérrel.

– Mit keresel itt? – förmedt rá a nővére, aki hálóingében hatalmas szellemárnyékot vetett a tornác falára. Az istállók felől riadtan előbújó kiscselédlányt szempillantással igazította el, aki a konyhába terelte a két báránykát.

– Lisztet! Néhány mérő lisztet! – suttogta Mariska. A hosszú menetelés kifútta gondolatai közül az indokot. Kérőn nyújtotta soványka kezét édestestvére felé és bátortalan lépést tett. Halk hang esett közéjük.

– Adjon neki, Ágnes! És egy kulacs bort is a sógoromnak! – Tót Mihály gazda lépett ki a már napsütötte ház elejébe.

– Adjon az Isten, Mariska! Hát miért ilyen korán jön? – fűzte volna békésre a szót, mire asszonya ráripakodott.

– Elhallgasson az istenit magának! Hát lopjuk mi a lisztet, a bort, a sunkát? Ha az éhenkórász rokonságom szétcipeli a tanyákba, nekünk mi marad itt? Te meg Maris, kéregess ott, ahol szolgáltál, majd a szentfazekak megszánnak. Hess innen! – ezzel sarkon fordult és beviharzott a házba. Árnyéka egy darabig még szürkére festette a falat. Mihály gőzgépnyit sóhajtott, és lehajtott fejjel, a tikszaros kákicsokat nézve ballagott el a lóistálló felé.

Mariska lassan felkötötte a markába gyűrt kendőt, csendben tette be a kaput maga után. A melegedő délelőttön kerülgetnie kellett a falusiakat, alig vette észre, hogy a kápolna mögül őt szólítják.

– Gazdasszony! Gyüjjék be ide az árnyékra! Tartsa csak batyunak a kendőjét! – A cselédlányka bádogpohárból öntötte a fehér kincset Mariska ölibe. Ő gyorsan összekötötte a kendő sarkait, majd elkapta a koszos kezet, megcsókolta. A kis pulya elvörösödve nézett a faluból kirohanó nő után.

A visszaút végtelen óráin boldogan ölelte magához a kevéske lisztet. A földekről katlannyi forróság-paplanok indultak az ég felé, hogy kacskaringózó kürtőkké válva emeljék a puszta madarait a bárányfelhők fölé. Verítékben úszva, de boldogan ért a tanyára.

Késélnyi zsírt kapart ki a bödönből, tojást vett ki a káráló tyúk alól. Csipetnyi sót, löttyintésnyi langyos tejet tett egy lábasba. A kamra egyik zugában még keményre száradt élesztődarabkát is lelt. A jól meggyúrt tésztát fertályórát állni hagyta, akkor ült csak le a lócára, elbeszélni Pistának, hogy merre járt. Erős lendülettel kinyújtotta a zsebkendőnyi pogácsakezdeményt, és ismét állni hagyta.

– A tegnapi krumpli haját is beletehette volna! – mosolygott rá az ember. – Azt nagyon szeretik a lányok!

A kétcentisre nyújtott tésztát késével berácsozta, kétfelé szedte, tojással bekente és a sütőbe tette. Ültek a tűz előtt szelíden, fogták egymás kezét. Az ikrek kint kergették a kiskacsákat, mikor édesanyjuk hívta őket.

– Annuska! Katóka! Gyertek be! Pogácsát sütöttünk! – A gyermekek berepültek a kemence elé, csillogó szemmel méricskélték a két kerek dombocskát. Majd pajkosan egyszerre mentették meg a szénné égéstől azokat, boldogan labdázva velük tenyereiken.

– Köszönjük, Mamóka! Köszönjük, Papóka! – kiabálták, és visszarohantak mesebirodalmukba. A királykisasszonykáknak sárkányaik is voltak két göthös malacka képében, ők erős röfögésbe kezdtek az illatos csemege láttán. Sivítozva, egymás hátán átugrálva vették üldözőbe gazdasszonyaikat, akik kacagva próbálkoztak a tűzokádók megszelídítésével.

– Éhesek! - vágta rá a szót Annuska. – Etessük meg őket!

– Jól van – helyeselt Katóka. A pogácsák szempillantás alatt váltak a malacok áldozataivá, akik ettől meg is juhászkodtak, és percre rá délcegen hordozták körbe az udvaron uralkodónőiket, felejtve a mennyei mannát.

A szülők az ablakon át könnyek között nézték a lovagi tornát.

– Ez a végzetünk! Hagyni kell az életet a maga sodrában, Mariskám! Mert nem az ember éli az életét, hanem az élet él az emberben.

TARTALOMJEGYZÉK

Aiszóposz Delphoiban

A Pontoise-kert

A végzet

Angyal a lovon

Az avatás

Bagolyvár

A Mutter

Egy asszony Łódżban

Svédkati

Állatsimogató

Gizi, a tehenészlány

Blaník

Törökfürdő

Erdőkerülők

Utószó