Fábián György

MÁRIA-FEGYVER

Fény és Sötétség összecsapása
a titkok labirintusában

Győri Apokrif Könyvek

© Fábián György, 2013

Borítóterv: Papp Norbert

© Tarandus Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvennegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Irodalmi lektor: Pátkai Tivadar

Szerkesztő: Hedvig Olga

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Univerzum-Könyv Bt.

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás műszaki szerkesztője Székffy Tamás

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-615-5261-41-1

EPUB ISBN 978-615-5261-42-8

Andinak

„Ha nem a Te törvényed lett volna

Az én gyönyörűségem,

Akkor elvesztem volna

Az én nyomorúságomban.”

(Zsoltárok könyve 119:92.)

Kedves Olvasó!

A regényben található tények jelentős része valós. Felhasználásuk módja azonban önkényes. A könyv szereplői valóságos személyek mintájára, de tőlük függetlenül, mint regényalakok jelennek meg. Így a valósághoz nevük esetleges egyezésén, hasonlóságán kívül nincs közük. Vagy ha igen – hiszen tudják –, az csak a véletlen műve lehet.

A szerző

Fény és Sötét csap össze

a Hit titkos labirintusában.

Győzelmet a harcban az arat,

kinek szívében tiszta vágy van.

1. fejezet
1884. október 13., Vatikán,
Santa Maria ad Nives-főszékesegyház

Szentmiséje pontifikálása után a pápa, akit a világ XIII. Leó néven ismert, a Santa Maria Maggiore-bazilika oldalkápolnájába sietett. Szűz Mária római főtemplomának falai között is érezhetővé vált az évszak kegyessége. Meleg, jóakaratú ősz honolt Rómában. A súlyos miseruha tüzes páncélként nehezedett rá. De nem ez volt a legnagyobb gondja. Modernebbé vált a világ, gőzgépek hasítottak szeletet maguknak a jövőből. Sokan a tudományban, és nem az egyházban hittek, a székesegyházban alig hatszázan jelentek meg a misén.

Miközben segédpapjai levették róla a süveget, szeme a kápolna egyik festményére tévedt. Nem először időzött el ezen a remek alkotáson. A kép Liberius pápát ábrázolta, amint a frissen hullott hóba, ami ritkaságszámba ment Rómában, pásztori botjával rajzolja fel egy bazilika alaprajzát. Leó jól ismerte a legendát. Krisztus után 362-ben Liberiusnak álmában jelent meg a Szűzanya, és felszólította, építsen templomot oda, ahol másnap reggel havat talál. A krónikák szerint az álom beteljesült, másnap, annak ellenére, hogy augusztust jegyeztek, az Esquilinus-dombot Róma lakosainak legnagyobb ámulatára befedte a szikrázó hó. Érdekes és elgondolkodtató módon az isteni ajándék nem a Vatikán szent földjére hullott. A hit fővárosának falain kívül vonta be puha paplanával a földet az ég.

– A csodák mindig tudták, hogyan és hol kell megtörténniük.

– Hogyan mondja, őszentsége?

– Semmi, semmi, csak elmélkedem. Hitünknek szüksége van jelenésekre és csodákra! Feltéve, ha azok jókor és jó helyen történnek.

– Elmés gondolat.

– Valóban az, jó Emeritius. Ez a templom is, ahol ma misét mondhattunk az Úr tiszteletére, valóságos csoda következménye, nemdebár? Augusztusi hó. És máris a hit erős bástyája épülhet fel a Vatikánon kívül is. Az egyház újabb terület fölé nyújthatta ki óvó kezét.

– Némi malíciát vélek kihallani őszentsége mondataiból.

– Ugyan, dehogy. Örülök, hogy így történt, különben nem épült volna fel a Santa Maria ad Nives.

– A nép csak Santa Maria Maggiore-ként emlegeti.

– Úgy is helyes, drága Emeritius. Úgy is helyes. Szükségszerű volt ez az építkezés, de hogy jelenés okozata lenne? Nehéz elfogadni.

– A jelenéseket mindig mások élik át.

– A lényegre tapintottál. A lényegre. Olyan világban élünk, amikor már lassan a saját szemünknek sem hihetünk.

– Én hiszek. Saját szememnek és saját fülemnek.

– Úgy vagy tehát, mint oly sokan. Hited nem benned él, hanem kívüled! Várod a külső megerősítést. Ne vedd a szívedre! Nem rovom fel hibádnak. A legnagyobb tűz is kialszik, ha nincsen, mi táplálja.

A pápa elfordult a segítő baráttól. Indult várakozó hintója felé. Tekintete ekkor másik, a kápolna kijáratát őrző festményen akadt meg. Ezt sem először szemlélte. Egy városka, a magyarországi Győr püspöke küldte vagy kétszáz éve Rómába. Szent Mihályt ábrázolta. Pontosabban Szent Mihály Győrben, a székesegyház mellett felállított szobrát. A pápa sok hasonló szobrot látott már. Ám ez, ahányszor itt misézett a Santa Maria ad Nives-ben, mégis mindig megigézte. Úgy érezte, az arkangyal – szavak nélkül – szól hozzá. Babonázta a kőszobor tekintete, szinte erőszakkal kellett elkapnia a szemét a festményről. Kilépett a kápolna ajtaján.

A felhőtlen égbolt és a vakító napfény tündöklése elkápráztatta. Kezét arca elé kapva megmerevedett, hamuszürkévé vált. Kísérete ijedten szólongatta, de a pápa nem mozdult. Szeme elhomályosult, szája szegletén apró, buborékos nyálfolyam indult el. Ujjain keresztül, mint valami félig leengedett redőnyön át, megbűvölten nézett a Napba. A kocsisa és inasai azonnal leugrottak a bakról, a svájci gárda testőrei pedig gyűrűt formáltak köréje, nehogy a bámész tömegből bárki közelebbről is tanúja legyen a váratlan eseménynek. Mindenki tanácstalan volt. A gárdisták kék-narancssárga egyenruhája biztonságos védvonalat vont köré. A szoborrá merevedett Leóhoz senki nem mert nyúlni. Végül Emeritius mély levegőt vett, és intett két embernek, emeljék őt a kocsijába. Ám amikor hozzáértek, a kövültség felengedett. A pápa életre kelt. A tömeg felmorajlott. Leó, mint aki hosszú álomból ébredt, úgy nézett körül. Kissé megingott, mégis elutasította a felé nyúló segítő kezeket. Nem szállt be a hintóba, hanem visszament a templom lépcsőjéhez. Fehér kendőcskéjével megtörölte száját, majd a legfelső fokról a jelenlévő több száz fős, miséről hazafelé tartó gyülekezet felé fordult. Zengő hangja az iménti gyengeség legkisebb jelét sem mutatta:

– A sátán nem bújik el előlünk. A sátán bennünk él. Az imént őt, a poklok fejedelmét hallottam. Megszólított. Azt mondta nekem: Nézz a Napba bátran, tüze, amely még éltet, holnapra elpusztítja néped. Elpusztítja a Földet a láng és a gyötrelem. Hogy a pusztítás után újra rend legyen. És ahogy a Nap, mint mohó óriás felfalja majd a világot, én is így tudom elpusztítani az egyházat!

A tömeg felmorajlott. Ilyen mondatokat pápa nem ejthet ki a száján, XIII. Leó mégis folytatta.

– Az ördög bennünk él, híveim. Ám nem kell annak félnie, kinek hite erős, mert bennünk él az egy és örök Isten is. Erősebb ő mindeneknél, mert övé a lélek teremtése, és az örök világosság megadatik azok számára, akik követik. Az imént, a gonoszt hallva, lelkem meggyötrődött, és végső menedékünkhöz, az Úrhoz fohászkodtam. Ő nagy irgalmasságában és kegyességében, akárcsak a Sátán, saját hangján szólított engem.

A tömeg lélegzetét visszafojtva hallgatta az egyház első emberét. A kíváncsiság azonban úrrá lett az ámulaton. Többen is bekiabálták: Mit mondott az Úr? Mit mondott neked az Isten? Mit mondott?!

– Halljátok tehát! – emelte fel hangját mennydörgőre a pápa. – Azt mondta nekem, eddig is és ezután is erős bizonyosság lesz az egyház és a hit. A fény mindig legyőzi a sötétséget! A hit védelmezője pedig Michael. Soha ne engedjünk a gonosznak, soha ne higgyünk a csüggedésben, mindig tudjuk, van erős segítőnk mennyben és a földön! Rá, oltalmazónkra és követőire mindig támaszkodhatunk! És mondta nekem az Úr. Tedd, hogy Michael arkangyalra minden nap gondoljanak, rá, aki a pokolba taszította a sötétséget, imádsággal emlékezzenek! Mert az ő seregeinek ereje oltalmaz minket most és mindörökkön.

A tömeg ismét elhalkult. Az áhítat csendjében egymás után térdeltek le az emberek. A pápa hószínű ruhájában két karját az égnek emelve, mint óvó szárnyait széttáró arkangyal állt felettük. Mindenki tudta, nem lehet kétség, csoda történt! Isten és az ördög is beszélt a szentatyához, aki ismét méltónak mutatkozott Szent Péter trónusára. Már nézni sem merték, csak hallgatták imára kulcsolt kézzel a szózatot:

– Isten dicsőségére, lelkünk védelmére és boldogulására elrendelem tehát. Mától, az Úr 1884. esztendejének október 13. napjától minden szentmise után az Anyaszentegyház tanítása szerint élő hívőknek mondania kell:

Szent Mihály arkangyal,

védelmezz minket a küzdelemben;

a sátán gonosz kísértései ellen légy oltalmunk!

Esedezve kérjük: „Parancsoljon neki az Isten!”

Te pedig, mennyei seregek vezére,

a sátánt és a többi gonosz szellemet,

akik a lelkek vesztére körüljárnak a világban,

Isten erejével taszítsd vissza a kárhozat helyére!

Ámen.

– Ámen – visszhangozta egyszerre több száz torok.

2. fejezet
2013. december 23., Győr,
a Kisalföld napilap szerkesztősége

A laptop billentyűzete tompa hangokat hallatva végezte a dolgát. A szorgos ujjak, amelyek néhány perce még a kávésbögre fülét szorongatták, munkába lendültek. Odakint lassan sötétedett. Minden pontosan olyan volt, mint mikor eljön az igazi, hóval szép karácsony. Valami azonban mégis más ezen a napon. És más volt az elmúlt hónapokban. Tudta, meg kell írnia, még akkor is, ha ezzel olyan titkokról rántja le a leplet, amelyeket hosszú évszázadokon át őriztek. El kell mondania, mi is történt Győrben, nem másítva meg a szereplők nevét, a helyszíneket, az eseményeket. Arra kell törekednie, hogy pontos és elfogulatlan krónikás legyen. A városban élőknek joguk van tudni, mi történt itt. Írnia kellett, mert nem akarta a tudatlanságot, a sötétséget szolgálni. Hát belekezdett:

Tény. A transzmutáció, az anyag átalakulása létezik. A CERN-ben, a világ legnagyobb részecskegyorsítójában több magyar tudós is dolgozik azon, hogy szubatomi részecskéket átalakítson, és/vagy az időben is utaztasson.

Tény. A biológiai fegyverektől ma már sokkal többen tartanak, mint az atombombától, hiszen ezek egyetlen ampullában, vagy akár az emberi testben is szállíthatóak. Kiszabadulásuk milliók halálát okozhatja.

Tény. A szakrális geometria törvényszerűségeit a legnagyobb egyetemeken vizsgálják, felhasználva a téma ismert leírásait.

Tény. Az egyházak sok olyan iratot, fóliánst, pergament őriznek, amelyeket nem adnak ki még kutatók számára sem.

Tény. A Bibliotheca Mathias korának második legnagyobb könyvtára volt a pápa hasonló gyűjteménye után. A corvinák legtöbbje eltűnt vagy külföldön őrzik, de Győrben ezekből egy különleges példány megnézhető, a kiválasztottak számára fel is lapozható.

Tény. Győr városának több csodatevő hatással felruházott ereklyéje van.

Tény. Győrben valóban működik olyan biztonsági cég, amelynek jelképe igencsak hasonlatos a transzmutáció ezer éve ismert jeléhez. A cég vezetője tagja a Szent Mihály Rendnek.

Tény. Pannonhalmán sok olyan egyházi és közjogi méltóság fordult meg az utóbbi húsz évben, akik máig eltérő elveket vallanak a világ dolgairól. Mégis egyetértenek abban, hogy Pannonhalmára el kell látogatniuk!

Tény. Győr város vezetésében az ideológiai különbözőségektől eltekintve folyamatos a város fejlődése iránti elkötelezettség.

Tény. 2011 őszén Győrben munkát vállalt az IHH Nemzetközi Nyelviskolában Angelica Lynch tanárnő. Egy évvel korábban az Egyházmegyei Kincstár pedig felvette kutatói közé Andrea Janszky Polenskát.

Tény. A Magyar Flottilla az amerikai kongresszus jóváhagyásával a NATO operatív beavatkozó egységének bővítéseként három különleges folyami harceszközt kapott 2011-ben. A folyami század parancsnokának Giorgio Fabiani őrnagyot nevezték ki.

Tény. Ha egyenes vonalat húzunk a győri püspökség és a pannonhalmi történelmi vár között, ezen az egyenesen több, ma is funkcionáló győri közintézmény található. Többek között a városháza.

Tény. A Kisalföldnél, mint Magyarország legnagyobb példányszámú napilapjánál kiváló oknyomozó újságírók dolgoznak. Az újságírók sok olyan információhoz jutnak hozzá, amelyeket közzé tesznek. Viszont olyanok is a tudomásukra jutnak, amelyekről egyetlen szót sem írhatnak! Mint a Kisalföld újságírói semmiképpen…

Tények, amelyek között nincsenek összefüggések. Első látásra! De ha belépünk ebbe a labirintusba, és van hozzá ügyességünk, kitartásunk, hogy végigjárjuk az utakat, könnyen rájöhetünk az igazságra. Amely néha megdöbbentőbb, mint azt álmodnánk…

3. fejezet
2013. június 13., Budapest,
Várkert katonai bázis

Giorgio Fabiani nevével ellentétben magyar volt. Apja azonban svájci. Pontosabban svájci olasz. Az evezős edzőről joggal tartották barátai, hogy van némi kis beütése. 1957-ben, amikor mindenki Nyugatra próbált szökni a kis európai országból, ő magyar állampolgárságért folyamodott. A magyar szovjetellenes forradalmat leverő Kádár-rezsim felettébb büszke volt az evezős edzőre, mert példaként tudták felmutatni a kétkedő Nyugat felé: hiszen minden rendben az országban! Jó állást és fizetést is kapott. Szolgálati lakást a Rózsadombon, szolgálati autót. Megbízták a magyar evezős válogatott szakmai felügyeletével. Őt azonban mindez hidegen hagyta. Amiért hazát váltott, annak más oka volt. A szépséges evezősnőt úgy hívták, Schwarzenberg Mária. Luzernben az 1956-os világbajnokságon találkoztak először. Mária dublóban indult, Giorgio pedig négypárban. Az eredményhirdetésen néztek először egymás szemébe. És attól kezdve soha nem vették le egymásról tekintetüket.

Ifjabb Giorgio, a fiuk is Luzernben fogant. Pár évvel a magyar állampolgárság kérvényezése után. Meglehetősen romantikus, de utólag visszanézve a történtekre, eléggé kényelmetlen helyzetben. A tündéri alpesi városka szívét jelentő tavon átvezető fahíd középső fordulójában, éjjel kettő és három között.

A fahídról és a padon üldögélő szüleiről mintás szélű, cakkozott, fekete-fehér képet őrzött a pénztárcájában.

◊ ◊◊ ◊◊◊ ◊◊ ◊

A Dunára nyíló ablaknál állt. Nézegette a képet. A szülei azon harmincévesek sem voltak. Ő most ötven. Ha lenne még korkedvezményes nyugdíj Magyarországon a katonák és rendőrök számára, biztosan nyugdíjas lehetne. Más kérdés, akarná-e. Fabiani egyáltalán nem nézett ki nyugdíjasnak. Széles válla, kisportolt, inkább nyurga teste és még mindig vadbarna haja láttán inkább gondolhatták negyvenéves atlétának, mintsem a flottilla és a katonai hírszerzés rangidős bevetési tisztjének, a NATO gyorsreagálású vízi ezrede magyarországi századparancsnokának. Szürkészöld, éles szeme sarkában megbúvó ráncocskák árulkodtak csak arról, sok mindent átélt. Leginkább túlélt. Arányos alakján jól állt az egyenruha. Kadétkorában sokáig civilben szeretett inkább kimenőre járni, de rá kellett jönnie, a nők bolondulnak a csinos katonatisztekért. Testét a feszes zubbony alatt számos seb borította. Nyolcszor találta el golyó, kétszer operáltak ki repeszt a mellkasából és közelharcban háromszor szúrták meg. Tartása mégis egyenes volt. Jelleme kemény, de barátságos. Bár nem egy embert ölt már meg, haragudni szinte senkire nem tudott. Az ajtó szinte nesz nélkül nyílt mögötte. A képet gyorsan az inge zsebébe csúsztatta. Megpördült és tisztelgett.

– Pihenj!

– Jó napot, uram.

– Magának is, Fabiani. Kérem, foglaljon helyet!

A szobába lépő katona kinézetre ellentéte volt az őrnagynak. Alacsony, vékony ember. Csontkeretes szemüvege szinte a fél arcát eltakarta. Erősen kopaszodott. Háta mögött mindenki csak Hopkinsnak hívta. Tudott róla, mégsem bánta, hogy észreveszik a hasonlóságot közte és Sir Anthony Hopkins között. Szerette a színészt, mert intellektuális előadónak tartotta. Akárcsak saját magát. Hegedűs Andrást nem testi ereje miatt alkalmazta a Flottilla. Rendkívül okos, számító és határozott irányító volt.

– Ugye sejti, miért magát küldöm?

Hegedűs parancsnok tekintete a szemközti Parlament épületén pihent. Nem szerette, hogy a Flottilla bázisát éppen ide, a Budai vár alatti egykori Ifjúsági Parkba telepítették. Hitt abban, a hadseregnek mindenki elől rejtve kell maradnia. Amióta azonban a NATO-tagság számos külföldi akcióba is belekényszerítette a magyar honvédséget, tisztában volt vele, nincs mit tenniük. Meg kell felelni a korszellemnek.

Giorgio, aki az imént feszes vigyázban fogadta az ezredest, már az íróasztal túloldalán a kényelmes bőrfotelben ült. Figyelte az öreget. Tudta, semmit sem kérdez csak úgy. Mielőtt válaszolt volna, gyorsan rendezte a gondolatait. Miért is pont ő? Őrnagyi rangban szolgál. Tapasztalt és elismert katona. Tekintélye megkérdőjelezhetetlen. Kitüntetett búvár, a hadsereg többszörös tízpróba-bajnoka. Eredményesen végezte el az FBI-akadémiát a virginiai Quanticóban. Mindent szeretett, amit a katonaság biztosított számára. A külföldi kiküldetéseket, a kongresszusokat, a sportversenyeket. A hajmeresztő gyakorlatokat a legújabb folyami lopakodó hajókkal, különleges fegyverekkel. Egyedül magát a katonaságot nem szerette. Túl erőszakosnak tartotta, és mindig adott pénzt titokban a pacifista mozgalmaknak, alapítványoknak, évente másikat és másikat nézve ki magának az interneten. Ez annál is inkább furcsa volt, mert egységéből ő az egyetlen, akit bérgyilkosként is alkalmaztak, ami a magyar haderő tagjainál egyáltalán nem nevezhető átlagosnak. Tartott tőle, most sem azért hívták, mert a híres Bergmann-fagylalt miatt kell Győrbe mennie.

– Azt hiszem, igen. Sejtem.

– Tudom, hogyan gondolkozik magáról a hadseregről – fordult a panorámaablaktól szobája belseje felé az ezredes. A kintről beáramló fény Fabiani arcába világított, az ő szemét azonban nem bántotta. Tipikus főnök-beosztott szituáció. Az őrnagynak még csak a szeme sem rebbent. – Vannak helyzetek, amikor nincs más lehetőségünk…

– …mint az erőszak?

– Nem. Mint a be nem avatkozás. Ne gondolja magát mindenhatónak, Fabiani. Szükség van magára, de boldog lennék, ha most az egyszer úgy térne vissza, hogy ne kelljen utána kihallgatásra mennem a miniszterhez. Ez a Flottilla ügye és valakié, akit egyelőre nem kívánok megnevezni. Ha sikerrel jár, meggondolom a kérelmét.

– Hiszen még el sem küldtem.

– Nincsenek titkaink egymás előtt. Emlékszik a bajtársi esküjére? – nézett rá jelentőségteljesen az ezredes. Tudta, hogy Fabiani a szolgálatból történő felmentését szeretné kérni, mert egy vagyonvédelmi cégtől remek állásajánlatot kapott. Ehhez ötvenévesen bőségesen megvolt már a szükséges szolgálati ideje. Azt is tudta, a kérelmét a fiókjában őrzi, és még nem küldte el. Nem szégyellte, hogy kémkedett a beosztottjai után. Ez a munkája, tudnia kell bizonyos dolgokról.

– Valakié, akit nem kíván megnevezni? Mert túl ismert hozzá, uram?

– Okos ember maga. Ne kérdezzen, csak tegye a dolgát. Itt van minden ebben a dossziéban. Három embert vihet magával és a Rapidatort. Hozzák el nekünk. Most nagyobb szükség van rá, mint valaha, és a rejtekhelye már nem biztonságos.

Hegedűs ezredes nem akarta túlmagyarázni a helyzetet. Bízott benne, a dolgok megoldódnak akkor is, ha nem árul el minden részletet. Tisztában volt vele, a sakkfiguráknak nem kell tudniuk, miért azt a lépést lépi meg velük a játékos. A nagy játékos. Pontosabban játékosok. Hiszen ebben a játszmában most legalább négy helyen tologatták a bábukat. Remélte, közülük keveset kell majd ledönteni a tábláról.

– Végeztem.

– Értem uram. Köszönöm uram. – Fabiani felállt, tisztelgett, és az ajtó felé indult.

Mielőtt hóna alatt a küldetés dokumentumaival kilépett volna a szobából, megfordult.

– Attól, hogy megírtam, még nem adtam be a kérvényt.

– De be fogja adni. A magafajta mindig beadja. Nem is baj. Mert amint beadják, rögtön rájönnek, vissza kell vonniuk. És tudja mit, őrnagy? Mindkét beadványára igent mondok majd. Mert maga veszettül jó katona. Remélem, most nem bízta el magát!

– Csak amennyire szükséges – mosolyodott el Fabiani, behúzva az ajtót maga mögött. Az öreg róka a fejébe lát. A lift felé indult. Sapkáját levette a Hegedűs titkárnőjének asztala mellett álló fogasról. A nő rámosolyogott. Az őrnagy viszonozta.

– Ha visszajöttem, megint együtt vacsorázhatnánk! Szívesen készítenék valami pikánsat.

– Tudja, őrnagy, van már, aki rendszeresen főz nekem. Igaz nem különlegeseket, de rendszeresen. Érti, ugye? – emelte meg hangját a szemrevaló titkárnő, majd sürgősen írni kezdett valamit.

– Nők! – sóhajtotta az őrnagy, ahogy a liftbe lépett. – Mi a bajuk azzal, ha időnként boldoggá akarjuk tenni őket?

– Talán az a szó, hogy időnként! – kiáltott utána a titkárnő. Fabiani hálás volt, hogy az Otis cég gyorsan záródó liftajtókat készített. Megnyomta a T gombot. A fülke gyorsan süllyedni kezdett.

◊ ◊◊ ◊◊◊ ◊◊ ◊

A T szint a taktikai területet jelentette. Ez volt a Magyarországon állomásozó NATO folyami fegyverek taktikai bázisa. A szinten állomásoztak az állandó harckészültségben lévő hajók, melyeket naponta négyszer indítottak be és ellenőriztek. Kivéve közülük hármat. Ezeket a technikai csodákat csakis a számítógép vizsgálta, monitoron tartva őket a nap 24 órájában. Külön hangárokban álltak, és hol láthatóak voltak, hol nem. A hangárokat külön őrség védte. Az őrség irodájának falán hatalmas monitorokon a hajók pillanatnyi harckészültségi állapotának jellemzői voltak leolvashatók.

A katonák tisztelegtek Fabianinak. Az őrnagy pihenjt intett, majd nekilátott a Rapidatorok paramétereinek vizsgálatához.

A Rapidatorok a Magyar Flottilla legújabb harci motorcsónakjai voltak. Az USA NAVY fejlesztette ki őket partközeli, úgynevezett sekély vízmélységű hadműveletekre. Németországban alakították át folyami hajózásra őket. Kevés olyan felszerelés volt a Rapidatorokon, amelyek bármelyik ismeretterjesztő csatornán láthatóak lettek volna. A folyami hadviselés űrtechnikáját képviselték a polaroid álcázófólia-képernyővel burkolt harceszközök. Egy-egy Rapidator ára a teljes magyar flottilla éves költségvetésének a felét tette ki. Mindhármat ajándékba kapták valamilyen titokzatos alapítványtól, amelynek képviselője az a katolikus érsek volt. Az ajándékozást végül is NATO-szakértők felügyelték, így a magyar hadsereg vezérkarának nem volt ellenérve. Regensburgból hozták a hajókat. A Duna legnagyobb katonai teherszállítója, a Gabriel éjjel rakodott ki a Magyar Flottilla titkos bázisán. Annak ellenére, hogy az adományozás, a szállítás is szinte misztikus történeteket idézett meg, kétségtelen, jól jöttek a szuper csónakok. Mohácstól Rajkáig, a több mint hatszáz kilométeres Duna-szakaszt képesek voltak hatékonyan felügyelni. Folyásiránnyal szemben négy óra alatt tették meg ezt a távot úgy, hogy még a parti horgászok is csak elsuhanó árnyat láttak a vízen. Alkalmazhatóak voltak éjjel-nappal, és úgynevezett lopakodó üzemmódban is. Alig hosszabbak tizenkét méternél, testükben két aprócska egyszemélyes alacsony mélységű búvármotort is tároltak. A trimarán testének a középső, legvastagabb része ért a vízhez, ám hirtelen manővereknél a kinyúló karmokhoz hasonló két oldalsó szárnytestre is rátámaszkodhatott a Rapidator. A burkolatát jelentő különleges fóliának köszönhetően képes volt az úgynevezett globáltér-álcázásra. A környezetét felvevő mikrokamerák által rögzített képet belső projektorrendszer vetítette ki a hajó kamerával ellentétes oldalára. Így vált szinte átlátszóvá. Fabiani örült, hogy a legújabb játékszerrel indulhat majd el Budapestről Győrbe. Amikor utoljára bevetésen használhatta, sikerült nagyobb ugrást is végrehajtani vele. Közel húsz métert repültek a legénység rémült kiáltásaitól kísérve. Már régóta szerette volna a harmincméteres rekordot felállítani. Az amerikai parti őrségnek nem folyóvízen sikerült a Rapidatorral huszonnyolc métert ugrania. Nem volt hivatalos rekord a GPS-szel mért távolság, de mindenütt tudtak róla, ahol használták a dollármilliókba kerülő harci játékszert. Ezért is indult el szívesen a városba, ahol felnőtt, ahol evezős volt. Ahol barátai közül ketten is élnek, bár vagy hat éve nem látta már őket. Hátha a Mosoni-Duna csendes győri kanyarulatában ugorhat majd rekordot. Az ilyen partizánkodásokat a parancsnokság nem nézte soha jó szemmel. Féltették a csónakot. Jobb volt tehát valami félreeső helyen próbálkozni.

Néhány tesztet lefuttatott. Csak az ilyenkor szokásos protokollt.

– Kiviszi a kicsikét? – kérdezte az őrség parancsnoka.

– Hát régen randevúztunk már, szerintem ráférne néhány menet – kacsintott rá Fabiani, majd ellépett a monitoroktól, és a Várhegy gyomrába vájt kikötő-bunker tárgyalóterme felé vette az irányt. A küldetés résztvevőit még a liftből riadóztatta. Ők már vártak rá.

A simára csiszolt gránitköveken sietve nem sejthette még, a három legjobb emberéből, akiket kiválasztott a küldetésre, kettő huszonnégy órán belül halott lesz.

Egyiküket ő maga fogja megölni.

Tartalomjegyzék

1. fejezet 1884. október 13., Vatikán, Santa Maria ad Nives-főszékesegyház

2. fejezet 2013. december 23., Győr, a Kisalföld napilap szerkesztősége

3. fejezet 2013. június 13., Budapest, Várkert katonai bázis

4. fejezet 2013. június 13., Győr, Kazamata Kőtár

5. fejezet 2013. június 11., Győr, Nemzetközi Nyelviskola

6. fejezet 2013. június. 12., Rába City Center

7. fejezet 2013. június 13., éjjel, Duna, Visegrád – Esztergom

8. fejezet 2013. június 13., éjjel, Győr

9. fejezet 2013. június 13., délelőtt

10. fejezet 2013. június 13., éjjel

11. fejezet 2013. június 13., éjjel

12. fejezet 2013. június 13., reggel

13. fejezet 2013. június 13., éjjel

14. fejezet 2013. június 13., éjjel

15. fejezet 2013. június 13., éjjel

16. fejezet 2013. június 13., délelőtt

17. fejezet 2013. június 13., este

18. fejezet 2013. június 13., délután

19. fejezet 2013. június 13., délután

20. fejezet 1628., Spanyolország, Toledo, a Szent Inkvizíció pincéje

21. fejezet 2013. június 13., délután, Pannonhalma

22. fejezet 2006. június 13., éjjel

23. fejezet 2013. június 13., délután

24. fejezet 2013. június 13., éjjel

25. fejezet 2013. június 13., délután

26. fejezet 2013. június 13., éjjel

27. fejezet 2013. június. 13., éjjel

28. fejezet 2013. június. 13., éjjel

29. fejezet 1655. január 7., Vatikán

30. fejezet 2013. június 13., éjjel, Győr alatt

31. fejezet 1640. június. 14., Franciaország, Párizs

32. fejezet 2013. június 13., Győr

33. fejezet Napjainkban, június 13., éjjel, Győr

34. fejezet 1764. szeptember 29., Győr

35. fejezet Napjainkban, június 13., Győr

36. fejezet Napjainkban, június 14., hajnal

37. fejezet Napjainkban, június 13., reggel, Vízi bázis, Ipar-csatorna

38. fejezet Napjainkban, június 14., reggel, Győr

39. fejezet Napjainkban, június 14., Győr

40. fejezet Napjainkban, június 14., Budapest – Ankara

41. fejezet Napjainkban, június 13., délután

42. fejezet Napjainkban, június 14., délután, Győr

43. fejezet Napjainkban, június 14., késő délután

44. fejezet Napjainkban, június 13., Győr felett

45. fejezet 1697. március. 17., 6 óra 9 perc, Győr

46. fejezet Napjainkban, június 13., éjjel

47. fejezet 1671., Párizs

48. fejezet 1693., Győr

49. fejezet Napjainkban, június 13., Győr

50. fejezet Napjainkban, június 13., Győr

51. fejezet Napjainkban, június 13., Győr

52. fejezet 1649., Vatikán, december 23.

53. fejezet Napjainkban, június 13–14., Győr

54. fejezet Napjainkban, június 13., Győr, a városháza alatti labirintus

55. fejezet Napjainkban, június 14., hajnal, Győr

56. fejezet Napjainkban, június 14., reggel, Győr, a föld alatt

57. fejezet Napjainkban, június 14., dél, Győr

58. fejezet Napjainkban, június 14., dél, Párizs – Medve

59. fejezet Napjainkban, június 14., délután, Győr, Komputertomográf-labor

60. fejezet 1653. december 23., Vatikánváros

61. fejezet Napjainkban, június 14., késő délután, Győr, egyetem

62. fejezet Napjainkban, június 14., este, Győr – Bécs

63. fejezet Napjainkban, június 14., este, Bécs

64. fejezet 1649. március 3., Franciaország

65. fejezet Napjainkban, Bécs, június 14., este

Epilógus Napjainkban, június 17., Győr, Széchenyi tér, a Palla D’oro étterem terasza, kora este