SERGIO RUBIN –

FRANCESCA AMBROGETTI

Ferenc pápa

Beszélgetések Jorge Bergoglióval

Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

Ajánlás

Ferenc pápa megválasztása örömet és érdeklődést ébresztett nemcsak a hívők körében, de jóakaratú emberek millióinak a lelkében is. Milyen ember is a volt jezsuita tartományfőnök, aki a Buenos Aires-i főegyházmegyét hosszú éveken át főpásztorként vezette? A keresztelés nagyvonalú készsége, a város, a társadalom vagy az egész nyugati kultúrkör peremén élő emberek iránti szeretet és nyitottság Ferenc pápának alapvető vonása.

Egyszerűség és átható erő, dinamizmus és bízó ráhagyatkozás az isteni gondviselésre olyan tulajdonságok, amelyekre egyházunknak nagy szüksége van.

A jelen kötet eleven portrét kínál Ferenc pápáról. Olyan időben készült, amikor még nem ő állt a világegyház élén. Emberközeli természetessége, szívélyes jósága azonban ma is érezhető, ma is előbukkan minden gesztusából és megnyilvánulásából.

Szívből kívánom, hogy ez a kötet a magyar közönségnek hiteles és eleven képet adjon arról az emberről, arról a püspökről, aki ma Szent Péter utódaként irányítja nemcsak a római egyházmegyét, hanem az egész katolikus egyházat.

Dr. Erdő Péter

bíboros, prímás, érsek

Előszó

Amennyire tudom, kétezer év történelmében ez az első alkalom, hogy egy rabbi ír előszót egy katolikus pap gondolatait egybegyűjtő kötethez. Ez annál is nagyobb jelentőségű, mivel a pap nem más, mint Buenos Aires érseke és Argentína prímása, egy II. János Pál pápa által kinevezett bíboros.

A jelen sorok első bekezdése a nevek és a címek sorrendjének megváltoztatásával, egy másik könyvbemutatón is elhangzott már, mégpedig 2006-ban, amikor az én könyvem jelent meg Bergoglio bíboros előszavával.

Ez pedig nem csupán kölcsönös udvariaskodás, hanem két barát mélységes párbeszédének őszinte, pontos tanúbizonysága, két baráté, akik számára Isten és a lelki távlatok mindenkiben meglévő keresése egy egész életet betöltő feladattá vált.

A vallások közti párbeszéd, amely a második vatikáni zsinat óta kap kitüntetett figyelmet, általában egy csésze teával és formális gesztusokkal kezdődik, csak később lehet áttérni a „rázós témákra”. Bergoglióval nem voltak ilyen szakaszaink. Ismeretségünk a kedvenc focicsapatainkról folytatott parázs vitával indult, majd máris kezdetét vette a párbeszéd, amely végig az őszinteség és a tisztelet jegyében zajlott. Az élet számos kérdéséről megosztottuk saját véleményünket. Szavainkat nem méricskéltük és szépítgettük, világos, egyértelmű fogalmakat használtunk. Úgy nyitottuk meg a szívünket egymás előtt, ahogy a Midrás határozza meg az igaz barátságot (Sifrei Devarim, Piska 305). Különbözhet a véleményünk, de mindig igyekszünk megérteni a másik legmélyebb érzéseit és gondolatait. És az egyetértés, ami a prófétai szövegekből eredő közös értékrendből fakadt, több módon is kikristályosodott. Igazságainkkal túlmerészkedtünk a mások által is megfogalmazható magyarázatokon és kritikákon, azzal a közös meggyőződéssel, hogy megtörhetők az emberi életet lealacsonyító ördögi körök. Elkísért a hit, hogy a történelem menetét meg lehet és meg is kell változtatni, hogy a megváltás világának próféták szerinti bibliai látomása nem pusztán utópia, hanem elérhető valóság. Ehhez nem kell más, csak elkötelezett emberek.

Ez a könyv Jorge Bergoglio életének tanúbizonysága, és én szívesebben adnám neki A jezsuita{1} helyett A pásztor címet, amely azokhoz kötné őt, akikkel megosztotta az életét, legfőképp a gyülekezetéhez. Az olvasó gyakran fog találkozni olyan visszatérő kifejezésekkel, hogy „vétkeztem, tévedtem, ezek meg ezek voltak a hibáim, erre meg erre tanított az idő és az élet”. Még az argentin valóságot és a diktatúra idején tanúsított egyházi magatartást érintő kényes kérdésekben is – beleértve a személyes szerepvállalását – érzékelni fogja az olvasó az alázatot, és a szűnni nem akaró vágyat a másik ember, főleg a szenvedő ember megértésére, a vele való együttérzésre.

Bizonyára lesznek más vélemények, de a szóba jöhető kritikákon túl mindenki egyetérthet abban, hogy Bergoglio messzemenő alázattal és megértéssel kezeli az összes felmerülő témát.

Két szóval foglalható össze Jorge Bergoglio szenvedélye, ami vezérfonalként húzódik végig a könyvön: találkozás és egység. Az utóbbi azt az összhangot jelenti az emberek között, amelyben mindenki a saját személyiségéből kiindulva és szeretettől vezérelve működik együtt a többiek anyagi és lelki gyarapodásáért.

Bergoglio a szeretetet helyezi a gondolkodása középpontjába, egyebek között az alábbi bibliai helyek nyomán: „Szeresd azért az Urat” (5Móz 6,5), és „Szeresd a jövevényt, mint magadat” (3Móz 19,18). Akibá rabbi e szavakat az egész tórai tanítás összefoglalásának tartja (Berésit Rabba, par. 24), és ebben a szellemben idézi őket Jézus is az evangéliumokban (Mt 22,34–40, Lk 10,25–28). A szeretet a legmagasabb rendű emberi érzés, ez ihleti Bergoglio tetteit éppenúgy, mint üzeneteinek megfogalmazását.

Az olvasó a könyvből megismerheti Bergoglio véleményét a katolikus egyház jelenkori problémáiról: nem hallgatja el a hibákat, hanem világosan a nevükön nevezi őket. Hasonlóképp nyilatkozik az értékek visszaállításának szükségességéről a mai világban – ilyen témájú szentbeszédei többször is nehéz helyzet elé állították bizonyos közéleti személyiségekkel szemben, akik nem látták az összefüggést e gondolatok és a próféták egykori társadalmi-politikai üzenetei között. A hit mesterének a bibliai világlátás szerint a társadalom minden tagja iránt ki kell fejeznie bírálatát ott, ahol prédikál, a lélek szószékéről, amely minden személyes érdeken túl van. Istennel való találkozásai során olyan társadalmi ellentmondások tudatosodtak Bergoglióban, amelyeket nem hallgathatott el, ahogy a próféta is mondja: „Az én Uram, az Úr szólt: ki ne prófétálna?” (Ám. 3,8).

Gyerekkoromban az apám, aki Lengyelországból vándorolt be Argentínába, gyakran vitt el engem és a testvéremet a nevezetes történelmi helyekre. Buenos Airesben, a Cabildo múzeumból kilépve megmutatta a székesegyház timpanonján látható domborművet, és elmondta, hogy József és testvérei találkozását ábrázolja. Akkor már sokat hallottam az antiszemitizmusról, amely a családunkat sújtotta Lengyelországban, ezért reménnyel töltött el a katolikus templom homlokzatán látható kép. Arra gondoltam, hogy egy szép napon mindenki felismeri a testvérét a másik emberben.

Ezt a könyvet és a benne olvasható legtöbb történetet a remény példájának látom, amelyet Jorge Bergoglio és én évek óta testvérekként osztunk meg. A remény gazdagította lelkünket, és bizonyára közelebb vitt Ahhoz, aki minden emberi lénybe életet lehelt.

Abraham Skorka rabbi

Buenos Aires, 2009. december 23.

Bevezető

Amikor Joseph Ratzingert megválasztották II. János Pál pápa utódjává, és az újságírók megpróbálták kideríteni, mi történt a konklávén, mindannyian tudták, hogy igencsak nehéz, sőt már-már a lehetetlennel határos dolguk lesz. Áthatolhatatlan falnak látszott a 117 pápaválasztó bíboros háromszoros fogadalma, miszerint a kiközösítés terhe mellett őrizni fogják a Sixtus-kápolnában történtek titkát. Mindazonáltal az Il Giornale című olasz napilap egyik legjobban informált Vatikán-szakértője, Andrea Tornielli, egy nappal az eredmény ünnepélyes bejelentése után már cikket publikált, amely egyidejűleg az argentin El Clarínban is megjelent, és ebben leírta, hogy a választáson jól szerepelt az argentin jezsuita, Jorge Mario Bergoglio. Tornielli, aki már kezdettől fogva a legtöbb részletes információ birtokában volt, biztosra vette, hogy Bergoglio a szavazás három fordulója közül a másodikon negyven voksot kapott, amit egyetlen latin-amerikai bíboros sem ért el addig, és ezzel közvetlenül Ratzinger, azaz a későbbi XVI. Benedek mögé került.

Idővel több más köztiszteletben álló megfigyelő is alátámasztotta ezt a verziót. Vittorio Messori, az utóbbi évtizedek legtöbb nyelvre lefordított katolikus író-újságírója, a II. János Pállal készített Átlépni a remény küszöbén című interjúkötet és a Beszélgetés a hitről című, az akkor még bíboros Ratzingerrel készült hasonló könyv szerzője, így fogalmazott: „A konklávét persze mindig nagy titoktartás övezi, de valami azért csak kiderül. Mindenki egyetért abban, hogy az idei konklávé első szavazásain Ratzinger és Bergoglio gyakorlatilag fej fej mellett állt.” Messori siet leszögezni, hogy ő nem Vatikán-szakértő, csak a kereszténység egyszerű tanulmányozója, ennélfogva nincsenek saját értesülései, de mindjárt ezután felidézi az „egymással egybehangzó beszámolókat”, amelyek szerint Bergoglio megkérte támogatóit, hogy szavazzanak át Ratzingerre, az erősebb és szinte már kötelező jelöltre. „Ratzinger volt II. János Pál elméleti teológusa, ő képviselte leginkább a folytonosságot”, tette hozzá.

Egyes megfigyelők szerint Bergoglio esélyei az után nőttek érezhetően, hogy egy másik jezsuita, a haladó irányzat nagy formátumú képviselője, Carlo María Martini olasz bíboros, egészségi problémák miatt visszalépett a jelöléstől. De azt sem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy Martini valójában mindig is túl progresszív volt ahhoz, hogy a bíborosi testület konzervatív többsége megválassza. Az is biztos, hogy a jó nevű Vatikán-szakértő, Sandro Magister már 2002 végén azt írta a tekintélyes olasz hetilap, a L’Espresso hasábjain, hogy ha abban az időszakban tartanák a konklávét, „záporoznának a szavazatok” Bergoglióra, és ő lenne a pápa. „Félénk, visszahúzódó, szűkszavú ember, aki egyetlen mozdulatot sem tesz önmaga népszerűsítéséért, de épp ezt tartják a legnagyobb érdemének”, írta az argentin bíborosról. Végül hozzátette: „Mértékletessége és egyszerűsége a mély lelki átéléssel párosulva olyan tulajdonságok, amelyek egyre inkább a lehetséges pápák közé emelik őt.”

Magister nem tévedett nagyot ezzel a jóslattal. A Vatikánt ismerők – köztük elsősorban Tornielli – azt mondják, hogy a második szavazás után mintha aggasztani kezdte volna Bergogliót, hogy egyre több voksot kap. Ebben a pillanatban döntött úgy, hogy félreáll, és azt kéri, hogy akik rá szavaznának, válasszák inkább a már kezdettől fogva nyerésre álló Ratzingert, egyrészt az általa képviselt értékek miatt, másrészt hogy a saját esélyei ne késleltessék a döntést, ami rossz fényt vetne az egyházra. A nagy várakozással figyelő külvilág bármilyen késlekedést könnyen értelmezhetett volna a bíborosok közti széthúzás jelének. Magas rangú vatikáni tisztviselők már napokkal a konklávé előtt figyelmeztettek, hogy ha nem választják meg gyorsan Ratzingert, akkor fennáll a veszély, hogy több fordulóban kell szavazni, amíg egy másik bíboros megszerzi a szükséges kétharmados többséget. Érthetőnek látszik, hogy Bergoglio nem akart ekkora felelősséget vállalni. De bárhogy legyen is, sok elemző veszi biztosra, hogy kiemelkedő szerep jutott neki az eseményekben.

Mivel magyarázható hát a „Bergoglio-jelenség”? A válaszért vissza kell mennünk századunk elejéig, amikor az argentin bíboros ismertté vált a nemzetközi egyházi körökben. 2001-ben egy rendkívüli esemény, szeptember 11-e kapcsán került a figyelem középpontjába. New York akkori érseke, Edward Egan bíboros a hónap végén hazautazott a Vatikánban tartott püspöki szinódusról, hogy részt vegyen a megemlékezésen, amelyet az ikertornyok elleni borzalmas támadás áldozataiért tartottak. Mivel ő volt a szinódus főrelátora, valakinek helyettesítenie kellett, és ezt a feladatot Bergoglio kapta. Jól fogadták. A megfigyelők egybehangzó véleménye szerint ezzel ívelt fel a nemzetközi pályafutása, mert a 118 országból érkezett 252 szinódusi atya máris őt választotta, hogy a szinódust lezáró tanácsban az amerikai kontinenst képviselje.

Bergoglio presztízse tovább szilárdult, amikor két évvel a pápaválasztó konklávé után a brazíliai Aparecidában megtartották a Latin-amerikai Püspökök V. Konferenciáját. Ott nagy többséggel őt választották a záródokumentum stratégiai fontosságú szerkesztőbizottságának elnökévé, ami annál is felelősebb pozíció, mert a korábbi konferenciákon (például a kolumbiai Medellínben 1969-ben és a mexikói Pueblában 1979-ben) olyan nyilatkozatok születtek, amelyek rendkívüli hatást gyakoroltak a latin-amerikai katolicizmusra. Nem ez volt az egyetlen elismerés, amelyet Bergoglio ezen a találkozón magáénak tudhatott: amikor ő celebrálta a soron következő misét, szentbeszédét nyílt tapssal fogadták. A rendezvény három hete alatt egyetlen résztvevőt sem ünnepeltek olyan lelkesen, mint őt. Szemtanúk mesélik, hogy több jelenlévő igyekezett az argentin bíboros közelébe férkőzni a kávészünetekben egy kis beszélgetésre, sőt még fényképezkedtek is vele, mintha híres színész vagy sportoló volna.

Pedig ha valaki már találkozott Bergoglióval, tudhatja, hogy nem az a fajta sztáregyéniség, akit a tévéműsorok szerepeltetnek. Szónoki stílusa mentes a harsány, hatásvadász elemektől, inkább visszafogott, de annál tartalmasabb. Tulajdonképpen amíg 55 éves korában, 1992-ben, ki nem nevezték Buenos Aires segédpüspökévé, igazi outsidernek számított az egyházban, és senki sem tekintette a ranglétrán feltörekvő karrieristának.

Akkor már majdnem két éve volt a Jézus Társasága córdobai rendházának gyóntatópapja. Buenos Aires akkori érseke, Antonio Quarracino bíboros választotta ki őt munkatársául meggyőző kvalitásai alapján, majd egy év múlva segédpüspökké, azaz általános helyettesévé léptette elő. Amikor Quarracino egészségi állapota megromlott, utódjának jelölte Bergogliót, a pápa pedig ennek megfelelően kinevezte utódlásra jogosult segédérsekké. Quarracino 1998-ban bekövetkező halála után Bergoglio lett az első jezsuita a Buenos Aires-i érsekség élén.

Ebben az időben már igen népszerű volt a helyi papság, elsősorban a fiatalok körében. Kedvelték az egyszerűségét, barátságos modorát, bölcs tanácsait. Semmi sem változott ebből, amikor elfoglalta az argentin főegyházmegye és püspöki székhely legfőbb hivatalát. Közvetlen telefonvonalat szereltetett be, hogy a papok bármikor felhívhassák kérdéseikkel. Ha kellett, éjszakákat virrasztott át valamelyik plébánián egy beteg paptársa mellett. Nem használta a sofőrrel kirendelt autót, ehelyett buszra vagy metróra szállt. Nem költözött be az elnöki negyed melletti elegáns rezidenciára, inkább az érsekség épületében lévő egyszerű szobában lakott. Továbbra is ő maga vette fel a telefont, mindenkit fogadott, személyesen jegyezte fel az időpontokat egyszerű noteszába. Távol tartotta magát a társasági eseményektől, és ha lehetett, még mindig az egyszerű, papi galléros sötét öltönyt vette fel a bíborosi reverenda helyett.

Azt mondják, puritánsága vitte arra is, hogy amikor 2001-ben megtudta, hogy bíborossá nevezik ki, nem akart új öltözéket venni, inkább az elődje reverendáját szabatta volna át. Amikor arról értesült, hogy néhányan a hívei közül Rómába készülnek a ceremóniára, amelyben II. János Pál átnyújtja neki a bíborosi jelvényeket, lebeszélte őket mondván, hogy inkább a szegényeknek ajánlják fel az útiköltséget. Állítólag amikor egyszer szokása szerint a Buenos Aires-i szegények közé látogatott, és több száz emberrel beszélgetett a caacupéi Miasszonyunk plébánián a Barracas negyedben, egy kőműves felállt, és meghatottan azt mondta: „Büszke vagyok magára, mert amikor idejártam a társaimmal, láttam, hogy az utolsó sorban ül, mint aki közülünk való; hiába mondtam nekik, ki maga, nem hittek nekem.” Bergogliót ekkor zárták örökre szívükbe a szegény sorsú, sokat szenvedett emberek. „Úgy éreztük, idetartozik”, bizonygatták.

Sokan emlékeznek arra is, ahogy a 2001. decemberi tüntetések idején fellépett a Plaza de Mayón foganatosított rendőri intézkedésekkel szemben. Amikor az érsekség ablakából látta, hogy a rendőrök rátámadnak egy asszonyra, azonnal felhívta a belügyminisztert, és bár csak a biztonsági államtitkárt érte el, megkérte, hogy tegyenek különbséget a zavargásokat szító aktivisták és az egyszerű bankszámlatulajdonosok között, akik csak hozzá akarnak jutni zárolt betéteikhez. Bergoglio ezekben az időkben tovább emelkedett az argentin egyház hierarchiájában, míg végül 2004-ben a püspöki konferencia elnökévé választották, és e tisztségét 2007-ben megújították. Irányvonala mérsékelt volt, a hatalomtól való távolságtartás és a fokozott szociális érzékenység jellemezte, amely egy ideje tért hódított a konzervatív hagyományú egyházban. Ez az áramlat élesen bírálta a kilencvenes évek neoliberalizmusát és az IMF receptjeit, amelyek mindig a legszegényebbek kárára törlesztették volna a külső adósságot.

Bergoglio 2001-es válság előtti megnyilakozásaiban nem nehéz tetten érni az Argentína helyzetének romlása felett érzett aggodalmat.

Legszebb ívű szentbeszédeit minden év május 25-én, az ország nemzeti ünnepén, a hálaadó misén mondta, így ezek az alkalmak nagy hatású közéleti eseményekké váltak. Így volt ez 2000-ben is, amikor Fernando de la Rúa elnök még csak alig több mint öt hónapja volt hivatalban. Bergoglio ekkor így beszélt: „Néha elgondolkodom, nem úgy kísérjük-e végig társadalmunk életének egyes pillanatait, mint egy csüggedt temetési menet, nem akarunk-e mindenáron sírkövet állítani szándékaink hantjára, mintha valami kifürkészhetetlen, lehetetlenekkel átszőtt végzet felé tartanánk, és kiegyeznénk csenevész, remény nélküli illúziókkal. Alázattal tudomásul kell vennünk, hogy a rendszerre hatalmas árnyék vetül. A bizalmatlanság árnyéka, mert egyes ígéretek és bejelentések mintha temetésen hangzanának el. Mindenki a gyászolókat vigasztalja, de senki sem támasztja fel a halottat.”

A válság mélypontja után, a 2003-as főpapi misén, Néstor Kirchner jelenlétében, aki pár órája foglalta el az elnöki széket, Bergoglio mindenkit felszólított, hogy „vegyék vállukra a hazát”, és tegyék naggyá az országot.

Mégis épp a következő május 25-én került sor arra a szentbeszédére, amely a legsúlyosabb politikai következményekkel járt. Itt egyebek között azt a kijelentést tette, hogy mi, argentinok „könnyen válunk intoleránssá”, és kritikával illette azokat, akik „olyan bennfentesnek érzik magukat, hogy mindenki mást kizárnak, és olyan tisztánlátónak, hogy már teljesen vakok”. Arra figyelmeztetett, hogy „a zsarnok örökébe lép az, aki a zsarnok és a gyilkos gyűlöletét és erőszakosságát utánozza”. Másnap az érsekség akkori szóvivője, Guillermo Marcó azzal pontosított, hogy a bíboros szavai az egész argentin társadalomra vonatkoztak, beleértve a kormányt és a katolikus egyházat is, „akinek meg nem inge, ne vegye magára”. De Kirchner elnök annyira megsértődött, hogy többet nem ment el Bergoglio ünnepi miséire. Még azt is megtette, hogy először az ország kétszáz éves történelmében, a tartományi fővárosokba helyezte át a május 25-i hivatalos megemlékezéseket. Bergoglio és Kirchner – leszámítva egyetlen futó alkalmat a diktatúrának áldozatul esett palottinus papok és szeminaristák emlékünnepségén – soha többé nem találkoztak személyesen.

Bergoglio – főleg a pápaválasztó konklávé előtt, ahol ő volt az egyik fő esélyes – végig sajtótámadások kereszttüzében állt, mert azzal vádolták, hogy még a jezsuita rend argentínai tartományfőnökeként gyakorlatilag „átadta” két, nyomornegyedekben dolgozó rendtársát a Videla-diktatúra haditengerészeinek. A vád szerint Bergoglio ebben a tisztségében több haladó gondolkodású jezsuitát igyekezett kizárni a rendből.

Mások épp az ellenkezőjét állítják: szerintük Bergoglio fellépése éppen hogy megmentette a két pap életét, és egyben áthidalta a renden belül jelentkező mély válságot, amely a korszak túlideologizáltságából fakadt. „Nehéz időszak volt ez a Jézus Társaságának életében, és ha nem ő áll akkor a rend élén, még nagyobb lett volna a baj”, mondta egyszer a köztiszteletben álló Ángel Centeno, aki két ízben volt Argentína vallásügyi államtitkára.

A Bergoglióval rendszeresen találkozó vezető személyiségek a bíboros kapcsolattartásának személyességét, lebilincselő modorát és megvilágosító iránymutatásait emelik ki. Az egyszerű emberek, akik bármilyen okból a közelébe kerültek, keresetlen és barátságos egyéniségnek látják, aki rendszeresen kimutatja a figyelmesség kisebb-nagyobb jeleit. Sokak számára, akik jól ismerik teológiai szemléletét, ő az a pap, aki azért dolgozik, hogy az egyház érthető és lelkesítő üzenettel forduljon az emberek felé; akit tiszta intuíciója arra indított, hogy Németországból Argentínába hozza a csomóoldó Boldogasszony (Maria Knotenlöserin) képét, amely valóságos népi áhítat tárgya lett Buenos Airesben; ő a pásztor, aki tiszteli a hitbéli tradíciókat és az egyház fegyelmét, egyszersmind korszerű és lélekkel áthatott felfogása van arról, hogy miképpen kell az egyháznak az evangéliumot élnie a megpróbáltatásokkal teli modern világban.

De kicsoda valójában ez az olasz származású férfi, aki 1936-ban született Buenos Airesben, vegyészként szakérettségizett, majd 21 évesen egyházi pályára lépett? Ki ez a 33 évesen felszentelt, több nyelven beszélő jezsuita, irodalom- és pszichológiatanár, aki az egyetemen teológiát és filozófiát végzett? Ki ez a pap, aki 1964 és 1965 között a Santa Fé-i Szeplőtelen Fogantatás gimnáziumban tanított; 36 és 43 éves kora között (1973–1979) a Jézus Társasága argentínai tartományfőnöke, majd 1980-tól 1986-ig a Szent Mihály kollégium rektora volt? Ki ez a jezsuita, aki 1985 és 1990 között a Megváltó nevét viselő Buenos Aires-i kollégium közösségének gyóntatópapjaként szolgált, de az első évben hat hónapot töltött Németországban, hogy megírhassa szakdolgozatát a kiemelkedő katolikus teológus-filozófusról, Romano Guardiniről, aki annak az egyházi megújhodásnak az élharcosa volt, amely végül a második vatikáni zsinatban testesült meg?

Ki ez a tanár, aki meghívta Jorge Luis Borgest az óráira, hogy felolvasson a novelláiból? Ki ez a pásztor, akinek meggyőződése, hogy a „hit megregulázásának” egyházától el kell jutni a „hitet közvetítő és megkönnyítő” egyházig? Ki ez az ember, aki a córdobai jezsuita rendház egyszerű szegletéből néhány éven belül a Buenos Aires-i érseki palotába jutott, és Argentína prímása, püspöki konferenciájának elnöke lett? Ki ez a szinte szerzetesi életű argentin, akit majdnem pápává választottak?

Szemben a hiedelemmel, hogy sose tudhatjuk, mi jár egy jezsuita fejében – elismerve persze, hogy a szóban forgó személyt a titokzatosság légköre lengi körül –, könyvünk lapjain megkísérlünk választ adni e kérdésekre, elsősorban azokból a beszélgetésekből kiindulva, amelyeket két éven keresztül folytattunk Bergoglio bíborossal a Buenos Aires-i érsekségen.

Nem volt könnyű rávenni e beszélgetésekre. „Nem erősségem az interjú”, szabadkozott mindig. Első találkozásunkkor igazából csak abba egyezett bele, hogy gyűjteményes formában kiadjuk a szentbeszédeit és üzeneteit. Amikor végül mégis kötélnek állt, nem szabott feltételeket, bár azt hárítani igyekezett, hogy saját magáról beszéljen, jóllehet mi épp az emberi oldalát, a lelki életét mutattuk volna be. És kivétel nélkül minden találkozásunk végén kifejezte kételyeit a tervünkkel kapcsolatban: „Maguk tényleg azt hiszik, hogy ez jó lesz valamire?”, kérdezte.

Nem törekedtünk rá, hogy kimerítően tárgyaljuk a szóba kerülő témákat. Csak ízelítőt kívántunk adni egy érzékeny, de egyszersmind határozott és éles elméjű ember nézeteiből, aki a világegyház kulcsfigurájává vált. Válaszaiból egy válságokkal küszködő ország, egy kihívásokkal teli egyház, és egy olyan társadalom képe bontakozik ki, amely sokszor öntudatlanul igyekszik oltani spirituális szomját. Férfiak és nők képe, akik az élet értelmét keresik, szeretetet adnának és kapnának, boldogságra vágynak. Bergoglio atya szavai arra hívnak, hogy mindig a legmagasabbra tekintsünk, amikor elgondolkodunk.

Francesca Ambrogetti

Sergio Rubin

ELSŐ FEJEZET

Rosa mama és a rókaprémes kabát

Rekkenő hőség volt azon az 1929-es januári délelőttön, amikor a Bergoglio család leszállt a hajóról a Buenos Aires-i kikötőben. Érkezésük nem volt feltűnésmentes. A csoport élén egy elegáns hölgy haladt rókaprémes kabátban, amely lenyűgöző volt ugyan, de semmiképp sem illett a fojtogatóan párás Buenos Aires-i nyárhoz. Több volt ez holmi szeszélyes hóbortnál; Rosa Bergoglio kabátjának bélésében ott lapult a család Olaszországban eladott összes vagyonának ellenértéke, amellyel új életet akartak kezdeni Argentínában. Az adásvételi ügyletek sokkal tovább tartottak, mint tervezték, de ez valószínűleg az életüket mentette meg. Bergoglióék eredetileg egy korábbi hajójáratra váltottak jegyet Genovából, a később szomorú véget érő Principessa Mafaldára, amelynek az volt az utolsó útja, mert egy súlyos szerencsétlenségben léket kapott Brazíliától északra, és amikor elsüllyedt, több száz ember vesztette életét. A család végül a Giulio Cesare fedélzetén utazott.

Az észak-itáliai Piemont tartományból, egy Portacomaro nevű faluból jöttek. A hátuk mögött hagyott európai kontinens még magán viselte az első világháború sebeit, és a mélyülő gazdasági válságban egyre jobban félt a következőtől. Az az ország viszont, amelybe érkeztek, távol esett a feszültségektől és forrongástól, látszólag kimeríthetetlen munkalehetőségeket, jobb béreket, mindenkinek elérhető továbbtanulást, és társadalmi felemelkedést kínált. Egyszóval a béke és a fejlődés hona volt. A Bergoglio család, a legtöbb bevándorlótól eltérően, nem a legendássá vált Hotel de los Inmigrantesben szállt meg a kikötő mellett, hanem azonnal folytatta az útját Paranába, Entre Ríos tartomány fővárosába, ahol már izgatottan várták őket a rokonok.

Első beszélgetésünket Bergoglio bíborossal a család eredetéről, Argentínába érkezésükről, a szülők emlékéről és a gyerekkori élményekről folytattuk. Színhelye, mint későbbi találkozásainké is, a Buenos Aires-i érsekség fogadóterme volt. Amint feltettük a kérdéseinket, sorjázni kezdtek az emlékképek: a meghiúsult utazás a Principessa Mafaldán, a család érkezése a kikötőbe, beleértve azt a huszonnégy éves fiatalembert, aki később az apja lett, a nagymama a rókaprémes kabátban, és az új élet kezdete Paranában…

– Miért vándorolt ki a család Argentínába?

– Nagyapám három fivére már 1922-től itt élt, útburkoló vállalkozást vittek Paranában. Ott építették meg a négyemeletes Bergoglio-palotát, amely a város első liftes háza volt. Mesés kupolája a Buenos Aires-i El Molino cukrászdát idézte, de később lebontották. A házban külön emelet jutott minden testvérnek. Aztán az 1932-es válság elvitte mindenüket, a családi kriptát is el kellett adniuk. Nagyapám egyik testvére, a cég elnöke, már korábban meghalt rákban, a másik újra talpra állt, és egyenesbe jött, a legkisebb Brazíliába ment, nagyapám pedig üzletet vett egy kétezer pesós kölcsönből. Apám, aki könyvelőként dolgozott az útburkoló vállalat irodájában, most kosárral a kezében töltötte fel nála az árut, amíg nem talált máshol munkát. Ugyanolyan természetességgel kezdték újra az életet, mint ahogy Argentínába jöttek. Azt hiszem, ez a mi fajtánk erőssége.

– Olaszországban rosszul ment a soruk?

– Nem, nem mondanám. A nagyszüleimnek cukrászdájuk volt, de együtt akartak lenni a többi testvérrel. Hatan voltak összesen, ketten maradtak otthon, egy fivér és egy nővér.

– A családi összetartás jellemző az európaiakra, főleg az olaszokra…

– Így igaz. Ami engem illet, én őrzöm leginkább a régi emlékeket, mert a nagyszüleimmel nevelkedtem. Tizenhárom hónapos voltam, amikor az anyám megszülte az első testvéremet – végül öten lettünk. A nagyszüleim a közelben laktak, és úgy segítettek anyámnak, hogy a nagymama minden reggel eljött értem, és este vitt haza. Ők otthon piemonti dialektusban beszéltek, ezért én is megtanultam. Persze minden testvéremet nagyon szerették, de én kerültem abba a kiváltságos helyzetbe, hogy értettem az emlékeik nyelvét.

– Erős volt a családban a honvágy?

– Apámon sose láttam, ami arra utal, hogy bizony megélte a honvágyat, csak valamiért letagadta. Velem például sohasem beszélt piemontiul, csak a nagyszüleimmel. Magába zárta ezeket az érzéseket, a háta mögött hagyta, inkább a jövőbe nézett. Emlékszem, hogy amikor döcögő olaszsággal válaszoltam apám tanárnőjének egy levelére, amelyet a szemináriumba küldött nekem, megkérdeztem apámat, hogy kell leírni az egyik szót, és úgy láttam, bosszús lett. Kurtán-furcsán odavetett valamit, és faképnél hagyott. Mintha itt, Argentínában már nem akart volna beszélni az ottani dolgokról, bár a nagyszüleimmel kivételt tett.

– Egyes vélekedések szerint Buenos Aires városa azért nem a folyó felé néz, mert nagyrészt bevándorlók építették, akiknek fájt az elszakadás a szülőföldtől, és szívesebben fordultak a jövőt jelentő pampa felé.

– A nosztalgia szó a görög nostos algos kifejezésből ered, ami annyit jelent, hogy visszavágyni valahova. Erről szól az Odüsszeia is. Örök emberi dolog ez. Homérosz azt mutatja be Odüsszeusz történetén keresztül, hogy az ember visszatér a földre, az anyaföldre, amelytől életet kapott. Mintha kiveszett volna belőlünk a honvágy emberi érzése. De azzal is felhagytunk, hogy az otthonunk iránti nosztalgiára neveljünk. Amikor a nagyszüleinket úgy tesszük le az idősotthonban, zsebükben három naftalingolyóval, mint valami kabátot vagy öltönyt, a nosztalgia érzése betegszik meg bennünk, mert a nagyszülőkkel való találkozás a saját múltunkkal való szembenézést jelenti.

– Ez minden bevándorló alapérzése…

– Igen. Minden bevándorló, nem csak az olasz, megéli ezt a feszültséget. A nosztalgia egyik nagy mestere, a német Friedrich Hölderlin gyönyörűszép verset írt a nagyanyja hetvennyolcadik születésnapjára. Így kezdődik: „Oly sokat megéltél… te nagyszerű anya… sokat éltél…”, végül pedig: „A férfi ne szegje meg gyermekként néked adott szavát”. Jól emlékszem erre a versre, mert rajongok a nagyanyámért, aki annyit adott nekem az első éveimben. Ezt leírtam az egyik könyvemben is. És szeretem Nino Còsta költészetét, mert ha már szóba kerültek a piemontiak, szép, romantikus versei vannak.

Bergoglio elérzékenyülve idéz egy versszakot, először piemontiul, majd fordításban:

Ma ’l pi dle volte na stagiôn perduva

o na frev o ’n malheur dël só mesté

a j’ancioda’nt’na tomba patanuva

spersa ’nt’un camposantô foresté

Sokszor helytállt a nehéz küzdelemben

hőségben tette jól-rosszul a dolgát

végül nyugtot lelt kinn a temetőben

sírját hűsen vigyázzák a dús fák.

Aztán hozzátette:

– Nino költészete azt a nosztalgiát fejezi ki, hogy valaki haza akar térni, de nem tud. A bevándorlók honvágyát Luigi Orsenigo Il grande esodo (A nagy exodus) című könyve is leírja.

– Hogy ismerkedtek meg a szülei?

– 1934-ben egy misén találkoztak a Buenos Aires-i Almagro kerületben, a Szent Antal szaléziánus imaházban. Mindketten oda tartoztak. Rá egy évre megtartották az esküvőt. Anyám egy piemonti nő és egy genovai származású argentin férfi lánya volt. Jól emlékszem az anyai nagyapám egyik testvérére: nagy kópé volt, folyton pikáns nótákat tanított nekünk genovaiul. Ezért abban a dialektusban ma is csak olyan szavakat tudok, amelyeket nem szabad kimondani.

– Sokat játszott a szüleivel?

– Igen, szerettük a briscolát, meg a többi kártyajátékot. Apám néha elvitt bennünket a San Lorenzo klubba, ahol kosárlabdázott. Anyámmal minden szombaton meghallgattuk a délután két órai operaműsort az Állami rádióban (ma Nemzeti rádió). Leültetett minket, gyerekeket a készülék köré, és az adás kezdete előtt elmagyarázta, hogy miről lesz szó. Minden fontosabb ária előtt odasúgta: „Figyeljetek, most egy nagyon szép dal következik.” Igazán mondom, gyönyörűek voltak azok a szombat délutánok, amelyeket a művészet jegyében töltöttünk az anyámmal mi, a három nagyobb testvér.

– És jól viselkedtek? Nem lehetett könnyű egy kisgyereknek befogadni az operát…

– Nos, hát… előfordult, hogy a közepe felé ficánkolni kezdtünk, de anyám nem hagyta, hogy elkalandozzunk, mert tovább magyarázta a cselekményt. Az Othellónál például azt mondta: „Csitt, most fojtja meg.” Ezekre a dolgokra emlékszem a gyerekkoromból, a nagyszülők jelenlétére, ami a modern társadalomban elhalványult, de most újra fontossá válik, mert a gazdasági válság idején szükség van rá, hogy vigyázzanak a gyerekekre. És leginkább az apámra és anyámra emlékszem, ahogy együtt voltunk, játszottunk… főztünk…

– Főztek is?

– Mindjárt elmondom: anyám az ötödik szülése után lebénult, bár egy idő után sikerült felépülnie. A betegsége alatt az iskolából hazatérve mindig úgy találtuk, hogy a székében ülve pucolta a krumplit, és ki volt készítve a többi hozzávaló. Ilyenkor mondani kezdte, hogy mit mivel keverjünk, és hogy főzzük meg, mert fogalmunk se volt. „Most tegyétek bele ezt meg ezt a fazékba, azt a serpenyőbe…” Így tanultunk meg főzni. Legalább egy milanesa elkészítésére mindannyian képesek vagyunk.

– Ma is szokott főzni?

– Nem, nincs rá időm. De amikor a Szent Mihály kollégiumban laktam, ahol vasárnaponként nem volt szakácsnőnk, én főztem a diákoknak.

– Jól főz?

– Eddig még senki sem halt bele…

{1} A könyv először A jezsuita címmel jelent meg, még Bergoglio pápává választása előtt – A ford.