CHRIS RYAN

Oszáma

Ulpius-ház Könyvkiadó,2013

Egy

A Fehér Ház helyzetelemző terme, Washington D. C., Egyesült Államok, 2011. május 1., keleti parti idő szerint 14.30

Szóval így néznek ki az emberek – gondolja Todd Greene –, amikor azt várják, hogy halált láthassanak.

Az Egyesült Államok elnökének hivatalos fotósa három percen belül a harmadik képet készíti. Egyszerű, keskeny szoba látszik rajta, benne egy hosszú mahagóniasztal telis-tele laptopokkal és polisztirol kávéscsészékkel. Tizenhárom férfi és két nő mered a szoba egyik falára szerelt képernyőre, némelyikük aggodalmas tekintettel ácsorog, homlokát ráncolva kezét a szája előtt tartja. Mások ülnek: a sarokban az elnök átizzadt fehér ingben, jobbján az alelnök, balján pedig Herb Sagan vezérezredes, a katonai főtanácsos. Az elnökkel, alelnökkel és a legtöbb jelenlévővel ellentétben Sagan ruhája makulátlan. Kék uniformisának hajtókáján sűrű sorokban díszlenek a kitüntetések és érdemérmek, amelyeket Todd fel sem ismer. Úgy érzi, Sagan arcáról lerí, hogy a karrierje azon múlik, mi történik a következő hatvan percben innen tizenegyezer kilométerre, az Abbotábád nevű kis pakisztáni városkában.

A sötét képernyő egy lopakodásra áttervezett H–60-as Black Hawk belsejét mutatja. A helikopter formatervezése a radar-visszaverődés csökkentését, festése az infravörös sugárzás elnyelését célozza. Rotorjai tál formájú burkolatot kaptak. Lopakodókapacitása miatt a legtitkosabb műveleteknél használatos – magyarázza minden jelenlévőnek Sagan. Segítségével a gép észrevétlenül léphet be Pakisztán légterébe. A rázkódó képet az amerikai haditengerészet egyik SEAL{1}-kommandósának sisakkamerája közvetíti. A hang most elnémított.

– Az a fickó a képernyőn – szólal meg az alelnök. – Mi a franc van a csuklópántjára írva?

Sagan rápillant a politikusra, akit jól láthatóan rühell.

– A vércsoportja, tisztelt alelnök úr.

– Vagy úgy… – motyogja az alelnök, és zavartan bólint. Sagan a szavába vág.

– Elnök úr, kérem, a DEVGRU{2}-csapat készen áll belépni a pakisztáni légtérbe. Csak az ön jóváhagyását várják…

Az elnök körbepillant a szobán. Ideges szemek néznek vissza rá.

A tekintete az asztalon fekvő papírokra esik. Todd tudja, mik azok: egy lopakodó drón – pilóta nélküli gép – nagy magasságból készült légi felvételei egy abbotábádi erődítményről. A távoli városka fölött most is ott lebeg egy ilyen szürke, denevérszárnyú kémrepülőgép, amelyet a nevadai sivatagban található műveleti bázisról irányítanak. A légifelvétel-térképek mellett egy fénykép hever, amelyet három hónapja készített egy civil ruhás CIA-ügynök a magas fallal övezett házról. Szürkén, elmosódottan látszik rajta egy férfi, akiről csak annyi tudható biztosan, hogy mindennapi szokása föl-alá járkálni a házon kívül, az ingatlan falain belül. Minden erőfeszítés – a légi és földi felderítés, az épületben lakók DNS-mintáinak begyűjtésére tett titkos kísérletek – ellenére sem sikerült egyértelműen azonosítani ezt a férfit. Az ügynökök egyszerűen úgy hívják: „a Lépegető”.

De a Lépegető nem járkálhat már sokáig.

– Elég, ha annyit mond, uram, hogy mehet – szól Sagan udvariasan, de feszülten, kis híján gorombán.

– A tartalékos csapat? – kérdi az elnök.

– Három Chinook – nyugtatja meg Sagan. – Huszonnégy ember. Készenlétben várnak az Indus folyónál, tíz perc röpidőre a Geronimo-célponttól. És persze rajtuk kívül a rohamcsapat a Black Hawkokban.

– Van képközvetítés a házról? Biztos, hogy semmi szokatlan nem történik?

– Biztos, elnök úr.

– És a brit testvéreink?

– A Doktort és a családját helyezik biztonságba, elnök úr. Amíg a hatóságokat távol tudjuk tartani a Doktortól, addig a pakisztániak nem is sejthetik, miben mesterkedtünk Abbotábádban. A britek azt a parancsot kapták, hogy tartsák fenn a kordont, és maradjanak az ingatlanon kívül.

Todd újra a képernyőre pillant. A sisakkamera képén az egyik SEAL-katona arca látszik, mintha ő is azt várná merev tekintettel, hogy mit mond az elnök. Az arca egyik fele árnyékban. A másik felét a Black Hawkba oldalról beszűrődő holdfény világítja meg, így kivehető a sisakjára feltolt védőszemüveg és a szája mellett a mikrofon.

Az elnök lassan, de egyértelműen bólint.

Sagan nem vesztegeti az időt. Hajtókáját megemelve beszélni kezd az egyenruhára tűzött mikrofonon át egy láthatatlan kollégájához.

– Itt Sagan. Megkaptuk az elnöktől az indítóparancsot. Indulhat az óra a Geronimo-hadművelethez. Ismétlem: Geronimo-hadművelet, óra indul. Megerősítés kódja: Charlie Alfa kilenc – azzal visszafordul az amerikai fegyveres erők főparancsnokához.

– Elnök úr, egy óra és meglátjuk.

Abbotábád, Pakisztán, 00.30

– Én mondom, ecsém, ha ez nem hagyja abba a nyüszítést, én kinyírom, cseszd meg!

Joe Mansfield hátrapillantott a válla fölött. Öt méterrel mögötte az árnyékban sovány, halálra rémült pakisztáni férfi ült egy rozoga székhez kötözve, száján és szemén több réteg ragasztószalag. Ennek a kis háznak a tulajdonosa. Jelentéktelen személy – csak rosszkor volt rossz helyen. A teste reszketett; szalaggal bekötött szájából vékony hang tört elő. Ahogy izgett-mozgott, a szék falába csikorgott a fapadlón. Joe és a fogoly között Joe legjobb haverja, Ricky Singh állt. Ricky szemében gyilkos düh.

– Higgadj le, nagyfiú – mondta Joe. – Nem vesztegetjük a töltényt, ha nem muszáj.

Ricky néhány centivel alacsonyabb volt Joe-nál, de vállban és mellben szélesebb. A második generációs indiai srác inkább Leicestert, mint Lahore-t idéző akcentussal beszélt. Viszont ő volt az ezred egyetlen olyan jelenleg szolgálatban lévő katonája, aki bőrfestés nélkül is beleolvadhatott a pakisztáni környezetbe. Jó hasznát vette ennek odaát Afganisztánban is, ahol az elmúlt hónapban lázadókat iktattak ki a kősivatagban, ahová a zöld ruhások a lábukat sem tennék be; a mostani munkára pedig ő volt a tuti befutó. Haja a válláig ért, a szakálla pedig éppúgy hosszúra nőtt, mint a Joe-é, és mint a különleges alakulatok minden tagjáé, akik ekkoriban a világ e részén dolgoztak. Ricky az egész ezredben mindenkit „ecsém”-nek szólított, mintha kerek e világ az ő családja lett volna.

– Van késem is – morgott, de azért visszaballagott a megfigyelőállásba.

A fogoly elhallgatott – talán megértette, hogy ha hangoskodik, Rickynek még kedve támad lecsendesíteni. Joe továbbra is a területet fürkészte.

A rejtekhelyük a siváran egyszerű épület első emeletén volt. A földszintről, ahol nem is volt más, csak egy nem vízöblítéses vécé és egy vén bicikli, ingatag falépcső vezetett fel a szobába. Ez a csaknem üres helyiség úgy hatszor négy méteres lehetett; egyetlen ablaka ki volt tárva. Sötétedés után Joe és Ricky egy háromméteres hálófüggönyt szerelt fel az ablak alja és a mennyezet közé negyvenöt fokos szögben – így ha kívülről benéz valaki, nem láthatja a mozgást a szobában. A háló közepébe Joe postaládányi szögletes lyukat vágott, hogy amögé állítsa fel a teleszkópállványt. Ehhez háromféle optikája volt: egy nagy fényerejű kétcsövű Canon messzelátó, egy Spyglass hőkép-megjelenítő, valamint egy éjjellátó távcső.

A szoba többi része a technológiai fejlettség egészen más szintjén állt. A roskadozó, repedezett mennyezet úgy festett, mintha mindjárt a nyakukba akarna omlani. Az egyik sarokban matrac feküdt, rajta egy szál koszos lepedő, valamint két helyi stílusú köntös, amelyet Joe és Ricky idejövet a harci öltözet fölött viselt. Mellette egy égetett agyag vízipipa állt. A szemközti falon megsárgult, zsírfoltos papírdarab lógott kissé ferdén, rajta valami arab írás, nyilván egy Korán-idézet. Alatta volt a konyhasarok, aprócska tűzhellyel. A hőségben bűzlött a ház: a bomlás dohszagába belevegyült a házigazda tegnapi ebédjének fűszeres aromája. Az ételmaradék még ott volt a rezsón egy ütött-kopott serpenyőben. A levegőben naphosszat egy légy zümmögött. Összefoglalva: kész szemétdomb. Csakhogy volt ennek a szemétdombnak egy előnye, amelyről még a tulajdonosa sem tudott. Az ablakon kinézve egy egysávos utat lehetett látni, az út túloldalán pedig egy bekerített ingatlan ötméteres falát.

A fal mögötti házban pedig – ha a jenkiknek igazuk van – ott volt az a minden hájjal megkent fickó, akit szeptember 11. óta hajkurásztak sikertelenül. A mostani műveletet megelőző számtalan tájékoztató során a CIA ügynökei mindig csak Geronimónak vagy Lépegetőnek nevezték, vagy – ha magabiztos és egyszersmind szarkasztikus kedvükben jártak – valamelyik arab becenevét használták: „az Igazgató”, „az Oroszlán”, vagy „Sejk al-Mudzsahid”.

A világon mindenki más, persze, a valódi nevén nevezte.

Joe, Ricky és a nyolcfős osztag többi tagja huszonegy órája volt Abbotábádban, de előtte egy héten át tanulmányozták a városról és környékéről készült légi fotókat bagrámi bázisukon, az afgán határ túloldalán. Huszonnégy órával ezelőtt egy Chinook emelte át őket a hegyeken és be az országba egy kopott, fehér, pakisztáni rendszámú furgonnal együtt, amelynek magnójából áradt az arab tinglitangli. A hadműveletet még az ezred rendes tagjai előtt is titokban tartották. Joe, Ricky és társaik egy speciális egység tagjai voltak az újonnan alakult E századon belül. Az E századba csak az SAS legmesszemenőbben ellenőrzött, legjobban kiképzett katonái kerültek, de a titkos felderítéshez ennél a nyolc embernél jobban még ebben a században sem értett senki.

Küldetésüket még annak a helikopternek az amerikai különleges alakulatokhoz tartozó személyzete sem ismerte, amely 01.00-kor Pakisztánban földre tette őket. Ha el nem kúrnak valahol valamit, soha senki nem tudja meg, hogy ők itt jártak. Semmi elismerés, semmi vállveregetés. Nekik épp jó volt így. A jenkiknek kellett valaki lenn a földön, hogy tehessék a dolgukat, és a legjobb embereket akarták annak ellenére, hogy a történelemkönyvekbe nem szándékoztak beleírni az ő nevüket. Na persze – legalábbis Joe értelmezésében – volt emögött más is. Mindig volt. Ha valaki kiszúrná a szigorúan titokban érkező jenkiket, és a hadművelet szarrá menne, mielőtt elkezdődhetett volna, akkor még mindig állíthatják, hogy a britek baszták el az egészet, nem pedig az amcsik.

A furgont Ricky vezette árkon-bokron át Abbotábádig, tősgyökeres pakisztáni parasztnak álcázva – még arról is gondoskodtak, hogy durva ruháján érezhető legyen a jószágok bűze. A többiek a hátsó részben lapultak egy takarópanel mögött, amit a REME, a műszaki hadtest szakijai hegesztettek be arra az esetre, ha a járművet feltartóztatnák és átkutatnák. De nem volt feltartóztatás, nem volt kutatás. Hajnali háromra kiértek a Mankerába vezető N–35-ös észak–déli útra, és itt már semmiben sem ütöttek el a meglepően élénk forgalmú városkába érkező többi autótól.

Amikor a furgon megállt, nem volt szükségük szavakra. A motor elcsöndesedett, Ricky pedig hármat koppantott a csomagtéren, hogy jelezze, megérkeztek. Csendben kiszálltak egy sötét betontégla garázs mélyén egy csupa trágya mezőgazdasági jármű mellett, majd a fegyvereiket a köntösük alá rejtve kettesével, szabálytalan időközökben távoztak, hogy elfoglalják állásaikat.

Az első párt Raz és JJ alkotta. Ricky után JJ volt Joe legjobb haverja az ezredben. Az éles nyelvű, szívós kis glasgow-i skótnak volt egy házikója a Berwick-upon-Tweed környéki vadonban, és Joe az elmúlt öt évben itt töltötte minden eltávozását a családjával. JJ és Raz húzta a rövidebbet a sorsoláson, bár induláskor acélos ábrázatukon ebből semmi sem látszott. Most azonban már csaknem huszonnégy órája kuksoltak az ingatlan melletti szántóföld túlsó szélén egy öntözőcsatornában, sárba, szarba és avarba temetkezve. Ha valami helyi lakos jár arra, akkor sem vette volna észre a lesben állókat, ha méterekre megközelíti bűzlő búvóhelyüket. Másodiknak Stevie és Rhys indult el egy használaton kívüli melléképületbe, amely az erődített ingatlan mellett futó egysávos út nyugati végén állt. Utánuk jött Joe és Ricky, akik egy M4-es gépkarabély tusával és egy tekercs szigetelőszalaggal ébresztették kényszerű vendéglátójukat. Utolsónak maradt Diz és Jacko, nekik a Doktor és a családja mellett kellett őrködniük.

Joe úgy gondolta, a Doktor itt a leggyengébb láncszem. Annyit nézegette a fényképét, hogy már beégett az agyába: sovány férfi kecskeszakállal, kiálló ádámcsutkával és kerek, acélkeretes szemüveggel. A Doktor régi abbotábádi lakos volt, aki hónapok óta azzal foglalatoskodott, hogy ingyen oltásokat adjon a helyieknek. A vakcina persze csak ürügy volt: ahányszor beadott egy injekciót, egyben kenetet is vett a páciens szájából. Rutineljárás – mondta nekik, csak azt felejtette el megemlíteni, hogy a sok száz vattapálcika végül egy észak-amerikai laborba kerül, ahol DNS-vizsgálatot végeznek rajta. Arra senki sem számított igazán, hogy Geronimo maga is eljön beoltatni magát, de ha esetleg a családtagjai is a közelben vannak, elképzelhetőnek tartották, hogy valamelyikük DNS-e mégiscsak vattapálcikára kerül, és így megerősíti a CIA gyanúját.

Erre sosem került sor. Talán azért, mert az ingatlan lakói átláttak a CIA szitáján. De annak is volt némi esélye, hogy a Doktor nem egészen az, aminek mutatja magát – és az elmúlt órában ennek az esélye növekedni látszott. Jacko feszült hangon jelentkezett:

– Itt vagyok a feleségével. Tizenegy órára várta haza. Nem jött.

– Biztos, hogy a nő nem tudja, hová ment?

– Biztos.

Naná hogy Jacko biztos volt benne. Nyilván minden meggyőző képességét latba vetette, hogy ellenőrizze.

A parancs világos volt. Ha a ma esti művelet sikerül – sőt, akkor is, ha nem –, a Doktort a családjával együtt ki kell menteniük. De ha bármi arra utal, hogy a Doktor üzenni próbál a házba, akkor még világosabb parancs lép életbe: ártalmatlanítani a férfit.

Kitelepíteni vagy kivégezni. Egyik sem könnyű meló, ha senki sem tudja, hol a francban van.

Csend. Joe az órájára nézett – 00.37. Ricky három méterre állt a bal oldalán. M4-esét a melle előtt tartotta, és Joe biztosra vette, hogy a bajtársa bal keze megremeg.

De nem, az nem lehet.

– Már hallanunk kellett volna, cseszd meg – mondta Ricky.

Joe visszatért az objektívhez. Érezte, hogy izzadság csorog a hátán; a szája kiszáradt. Végigpásztázta az öt méter magas falat, amely a háztól tízméteres távolságban vette körül az ingatlant. A fal mellett egysávos út futott: köves, keményre égett föld. Az ingatlannak csak egy bejárata volt, egy súlyos, kétszárnyú fémkapu a falban, huszonöt méterre délnyugatra Joe állásától. Innen jól láthatta, ha bárki közelített volna – akár keletről, akár nyugatról – az ingatlan bejáratához.

De egyelőre senki sem jött.

És a bázisról sem szóltak, hogy kezdődik a művelet. Talán visszavonták. Nem először történne, hogy…

Recsegés a fülhallgatójában. Önkéntelenül visszatartotta a lélegzetét.

Semmi. Pár másodpercig úgy gondolta, csak interferencia lehetett. Aztán egy hang:

– Sierra Foxtrot ötös, itt a Zéró. Geronimo-hadművelet indul. Ismétlem: a Geronimo-hadművelet indul.

Joe és Ricky összenézett, majd Joe kétszer megnyomta a taktikai mellényére szíjazott kommunikátor beszédváltóját, szó nélkül visszaigazolva az üzenet vételét.

Tudták, mit jelent ez.

Hogy rövidesen megtörik az éjjeli levegő csendje.

Háború a terror ellen?

Mi az hogy!

Keleti parti idő szerint 14.33

– Behatoltunk Pakisztán légterébe, elnök úr. Az érkezés várható ideje huszonhét perc.

Az elnök az asztal túloldalára néz. Todd egy pillanatra azt hiszi, hogy őrá, de aztán rájön, hogy a közvetlenül mögötte, tőle balra ülő apró, bulldogképű emberre figyel. Elegáns, barna öltöny és szarukeretes szemüveg van rajta, szőke haja pedánsan oldalra fésülve. Bár a legtöbb férfi a szobában rég meglazította vagy levette már a nyakkendőjét, rajta még mindig ott van a szépen kötött csokornyakkendő. Todd tudja, hogy a férfi neve Mason Delaney, de nem ismeri a rangját, vagy hogy van-e rangja egyáltalán. Annyi biztos, hogy magasan van a CIA bonyolult hierarchiájában, és azért ül a fotós mögött, mert nem akarja, hogy az arca rajta legyen a hivatalos képen. Amióta mostani munkáját végzi, Todd megtanulta, hogy némelyek nem tartják barátaiknak a fényképészeket – hiába vetett rá korábban Delaney olyan pillantásokat, amelyek miatt Todd hinni kezdett a pletykának, miszerint a fickó a fiatal férfiak társaságát kedveli.

Amióta beléptek a terembe, az elnök arcán most először jelenik meg valami mosolyféle.

– Biztos magában, Mason? – kérdi.

– Nyolcvanhét százalékban biztos vagyok, elnök úr.

Delaney vékony, már-már lányos orrhangon beszél. Todd észreveszi, hogy Sagan arca elsötétül a hallatán. Világos, hogy a katona nem szívesen vesztegeti az idejét erre a puhányra. Amikor Delaney meglátja Sagan arckifejezését, provokatívan tágra nyitja a szemét.

– Maga mekkora esélyt lát a sikerre, Herb?

Sagan láthatóan még bosszúsabb lesz. De ez a hadművelet Mason Delaney gyermeke, és ezt mindenki tudja, aki most itt van. Sagan mélyet lélegzik és nyugalmat erőltet magára.

– Várható érkezés huszonhat perc, elnök úr – szólal meg. – Huszonhat perc és csökken.

Abbotábád, 00.53

Joe az ingatlan egyetlen bejáratán, a kétszárnyú biztonsági fémkapun tartotta a szemét. Távolság: huszonöt méter délnyugatra, az egysávos út túloldalán.

– Van valami? – Ricky hangjából ugyanaz a feszültség áradt, amelyet Joe is érzett.

– Faszt – morogta.

Az éjjellátó zöldszemcsés kijelzőjén néha-néha felvillant egy kóbor kutya szeme vagy odafent egy-egy civil repülőgép fénye. Elképzelte magában az RQ170-es távirányított lopakodó denevérszárnyas alakját: tudta, hogy ott köröz ez a gép is, kameráját pontosan az ingatlan háromezer-ötszáz négyzetméterére irányítva. Nem kispályás ketyere, meg kell hagyni – de nem pótolhatja a földön vigyázó embereket, akik éberen lesik, kipillant-e valaki aggodalmasan a házból, vagy felbukkan-e egy feszült figyelmében eltorzult arcú őrszem. Joe semmi ilyesmit nem látott. Biztos volt benne, hogy őrzik az ingatlant, de az őrök jól rejtőztek a magas falak mögött. A falon kívül pedig jelenleg senki sem mozdult.

Jesszus, micsoda meleg! Joe úszott a verítékben. Szellőnek nyoma sem volt, a forgalom zaja mégis ideszüremlett Abbotábád központjából, szűk egy kilométerről. Joe is, mindenki más is végig azt hitte, hogy a célszemély az afgán–pakisztáni határ valamelyik elérhetetlen falujában rejtőzik, vagy barlangban tanyázik állig felfegyverzett kíséretével. Egyesek még azt is pedzegették, hogy Afrikában él valami gennyláda hadúr védelme alatt. Amikor Joe megtudta, hogy itt lapul, köpésnyire a pakisztáni katonai akadémiától és közvetlenül a pakisztáni kormány orra előtt, ugyanannyira meglepődött, amennyire a világ meglepődik majd, amikor megtudja, hogy az amerikaiak végre elkapták a fickót.

Már ha elkapják… ne igyunk előre.

– Szerinted odabenn van? – lehelte Ricky a sötétségben.

Joe a szemén tartotta az éjjellátót. Egy másodperc is elég, hogy egy ember besurranjon és megint ki, ő pedig nem akarta elmulasztani, ha most próbálkozna valaki. Izzadság csöppent az egyik szemébe. Pislogott, de nem mozdult.

– A jenkik elég tutira veszik – mosolyodott el félig. – Azért poén lenne, ha beküldik a szakaszt, és csak valami paraszt dugja a feleségét…

A székhez kötözött ember újabb vinnyogása szakította félbe. Joe önkéntelenül is összerezzent. Amikor hátrapillantott, társa már rohant a fogoly felé.

– Ricky…

Ricky előhúzta a kését.

– Kurva élet, haver! Mi bajod már?

Semmi válasz. Ricky felvette a szék mellől a ragasztószalagot és még jobban betekerte vele a férfi fejét: a száján kívül az orrát és a szemét is. A zaj abbamaradt, csakhogy a fickó most láthatóan nem kapott levegőt. Teste erősebben kezdett rángatózni. Ricky adott neki tíz másodpercet, aztán a kése hegyével gondosan kilyukasztotta a szalagot az orra alatt. Épp csak annyira, hogy levegőt vehessen. Az orrlyuka előtti szalagdarab úgy lifegett ki-be, mint a halak kopoltyúja.

Ricky nem nézett Joe szemébe, miközben visszaballagott a megfigyelőállásra. Joe nem erőltette.

Feszült csendben telt el egy perc.

– Forróbb itt a levegő, mint egy kurva muffja – dörmögött végül Ricky. – Vigyázniuk kell a repülőknek.

Igaza is volt. Ilyen hőmérsékleten felhígul a levegő, és csökkenhet a helikopter rotorjának emelőkapacitása. De ezen ők hiába is aggódnának. Tegyék a jenkik a dolgukat, Joe és Ricky pedig teszi a magáét: fenntartják a kordont, és ha valaki ki akar jönni vagy be akar menni, elintézik.

Mozgás.

Joe a fél kezét felemelve jelezte, hogy látott valamit. Két alak csámborgott be a látómezejébe. Kuncogás ütötte meg a fülét, és a nyitott ablakon át egy nyugati ruhás fiatal nőt látott szaladni egy fiatal férfi elől. A nő hagyta, hogy a férfi elkapja és az ingatlan magas falához szorítsa. A kuncogás hangja eltompult, és a férfi keze felfedező útra indult.

– Mi az? – kérdezte szinte hang nélkül Ricky.

– Két kölyök. Lesz itt peepshow, ha Rómeó szándéka szerint alakul a dolog…

Joe az órára nézett – 00.59.

– Jól vagy, haver? – kérdezte aztán halkan, szemét továbbra sem véve le az objektívről.

– Mint maci a mál…

Ricky elnémult és az ablak felé nézett. Joe is. Helikopterek hangja törte meg a csendet.

Sebesen közeledtek, ez világos volt a rotorok hangjának gyors erősödéséből. Joe levette a szemét az éjjellátóról, és a hálófüggönyön át a sötét eget kémlelte. Először semmit sem látott, hiszen a repülők is éjjellátó optikával nézik, merre menjenek, a gépeken pedig minden fényt leoltanak. Húsz másodperc múltán azonban a motorok bőgése a tetőpontjára ért, és Joe megpillantott két nagy, fekete sziluettet. Az egyik húsz méterrel az ingatlan fölött lebegett, a másik harminc méterrel följebb, és úgy tíz méterrel hátrább. A szeme sarkából látta, hogy a pakisztáni leányzó kikecmereg lovagja karjából és felnéz. Joe agyán átfutott a gondolat, hogy a lány igen nagy bajba keveredhet, ha fény derül a kicsapongására.

Visszahajolt az éjjellátóhoz és a közelebbi helikopterre irányította. A fekete árnyék helyén zöldes színben előtűntek a részletek. Joe rögtön ráébredt, hogy átalakított helikoptert lát, amilyet nem sokan pillanthatnak meg a világon. A Black Hawk ismerős körvonala kissé megváltozott. Farka simább, kerekebb lett, orra karcsúbb. Joe azonnal megállapította, hogy lopakodásra tervezték át, ebből pedig az következik, hogy a pakisztáni hatóságok még csak nem is sejtik, hogy itt kavarja a port az orruk előtt.

A Black Hawk egyik oldalán nyitva állt az ajtó, és Joe hat embert számolt meg a nyílásban, nem számítva a gépfegyverkezelőt, aki Minigunjával az ingatlanra célzott. Tudta, hogy a túloldali ajtón másik hat ember készül leugrani. Szeme kivette a sisakjukra szerelt kamerát és védőszemüveget, a szájuk melletti mikrofont és a testükhöz szíjazott gépkarabélyt is. A helikopterből valami hosszú kígyószerűség hullott alá. Joe épp elégszer utazott helikopteren – és épp elégszer gyakorolta élesben a gyorslecsúszást – ahhoz, hogy lássa, valami nincs rendjén.

– Gond van – szólalt meg.

Ricky rögtön mellette termett, szemét meresztgetve a hálón át.

– Mi történik? – sürgette.

– Bebillen a szitakötő…

A helikopter közben már meg is pördült kilencven fokot. A gép imbolygott; a pilóta jól láthatóan igyekezett visszanyerni az irányítást a forróságtól ritka levegőben, a gyorskötél pedig pörgött a helikopter forgatónyomatékától. A Black Hawk ijesztően bedőlt, aztán kilencvenfoknyit visszapördült az eredeti helyzetébe. A motorok üvöltésétől nem hallatszott a SEAL-katonák hangja, de látszott, hogy egymással kiabálnak – miközben a gép süllyedni kezd. Pár másodpercen belül tíz métert vesztett a magasságából. Testét most már eltakarta Joe elől az ingatlan magas fala, csak a gép farka kandikált ki a fal teteje fölött.

– Mi folyik ott? – ordított Ricky.

Joe épp válaszolni akart, amikor zajt hallott: vészjósló, éles recsegést. A Black Hawk átalakított farka belekapott a fal tetejébe, és Joe szemébe hasított az éjjellátóban fájdalmasan erős fényű szikraeső.

– Sólyom végveszélyben – dünnyögött.

– Lassan már kicseszett divat lesz…

Joe a másik gépre irányította az objektívet. Az is billegve süllyedt az ingatlan fala mögé. Nem valami biztató. A terv az volt, hogy a kommandósok kötélen csúsznak le az erődítménybe, azután a helikopterek hallótávolságon kívülre repülnek, hogy elkerüljék a kéretlen figyelmet, amíg vissza kell jönniük a katonákért. Most viszont mindkettő az ingatlanon belül landolt, és nyilván fél Abbotábád hallotta őket.

A művelet még sínre sem került, máris kisiklott.

Joe tovább figyelt. Úgy érezte, itt rostokolni annyit ér, mint kopasznak a hajszárító.

– Mindjárt közönségünk lesz, bassza meg – morgott. Közben határozott kattanást hallott a háta mögül. Odanézett. – Mit művelsz, nagyfiú? – kérdezte ijesztően szenvtelen hangon.

Ricky először nem is válaszolt: a hangtompítós SIG-jében ellenőrizte a tárat, majd visszacsatolta a pisztolyt a mellhevederére.

– Bemegyek – mondta aztán.

– Nem megyünk sehová, haver – egyenesedett fel Joe. – Mi a kordont tartjuk fenn, akármi történik.

– Baszd meg a kordont. Kényszerleszállás volt. Segítség kell nekik.

– Két darálóra való SEAL-katona van ott, Ricky. Tudnak magukra vigyázni – mondta Joe, s közben az ajtó felé húzódott, hogy Ricky útját állja, ha kell.

– Állj félre, ecsém – szólt Ricky érzelemmentes, nagyon fojtott hangon.

A levegő vibrált a földön álló helikopterek közelségétől. A légy, amelyik az imént a rezsó körül zümmögött, most Ricky arcára szállt, de ő rá sem hederített.

– Műveleti utasítások, haver – sziszegett Joe. – A jenkik nem akarják, hogy mi bemenjünk oda.

Joe közben az ajtó elé ért; Ricky megállt.

Patthelyzet.

– Baró – fintorodott el Ricky. Sarkon fordult, visszament a megfigyelőállásra, és a földre fektette az M4-esét.

Joe követte. Az éjjellátó állványa fölé hajolt, és ismét az objektívre tapasztotta a szemét.

Akkor látta meg.

Az ingatlan elülső fala előtt egy férfi rohant. Szorosan a fal mellett, majdnem szemben a lesállással, tőlük mintegy tizenöt méterre az egysávos út túloldalán. Az ijedt ábrázatú fiatal pár az útjában állt. Ő mintha észre sem vette volna őket, került egyet és futott tovább a fal mellett, mit sem törődve a párocskával. Jól látszott, hogy az ingatlan kapuja a célja, alig húsz méterrel előrébb.

Joe-nak jó volt a szeme, de a fickó arcából nem sok látszott. A ruházata mindenesetre helybeli volt – fehér köntös, szandál –, kecskeszakállal és szemüveggel.

– Bassza meg – sziszegett Joe.

– Mi az?

De Joe már a mikrofonjába beszélt.

– Jacko – vakkantott bele. – Otthon van már a Doktor?

– Nincs – érkezett Jacko rövid, rádió torzította válasza. – Miért?

– Azt hiszem, megtaláltuk – felet Joe, és már indult is az ajtó felé.

– Biztos, hogy ő az? – szólt rá Ricky. – Honnan került ide?

Joe nem volt biztos benne. Talán ha nem kellett volna a kibaszott erkölcscsőszt játszania Ricky fölött, láthatta volna, amikor megjelenik az ipse, és jobban megnézhette volna. Mindenesetre akár a Doktor az, akár nem, ha valaki az erőd főkapuja felé tart, hogy erősítést vagy bármiféle segítséget vigyen a bent lévőknek, akkor meg kell állítani.

A hangjukban már nyoma sem volt a kettejük közti vitának. A roskatag falépcső tetején álltak a földszinti vécé felszálló bűzében. Le kellett menniük, mert ha az állásból tüzelnének, akkor máris keresztet vethetnének a rejtekhelyre. Néhány másodperc, és már a bejárati ajtó felé száguldottak. Joe feltépte és kilépett a sötétségbe, M4-esével tüzelésre készen. Ricky mellette.

Joe egy pillantással felmérte a helyzetet. A Doktor – már ha ő az – tizenöt méterre volt, Joe-tól két óra irányába. A turbékolók különváltak. A fiú keletnek oldalazott az erődfal mellett. Húsz méterre, tizenegy óránál. A faképnél hagyott lány a földön kuporgott és rekedtre sikítozta magát a két fegyveres férfi láttán. A párocska rosszkor volt rossz helyen: Joe és Ricky nem engedhette Rómeónak, hogy meglépjen, és bárkinek hírt vigyen a jelenlétükről. Sem Júliának.

– Szedd le őket – szólt oda Rickynek, majd az új látogatóra koncentrált.

A fickó most tizenhét méterre járt. Tizennyolc.

Egy fejlövés elintézné, de Joe a másodperc törtrésze alatt úgy döntött, inkább a testére céloz. Ha tényleg a Doktor az, akkor azonosítaniuk kell, és ha egy holttestnek csak fél feje van, nehéz az azonosítás.

Lőtt. A hangtompítós M4-es tompán puffant, és a férfi feldőlt.

Balról hallotta Ricky fegyverének hangját, ahogy az Rómeóra tüzelt.

Joe a saját célpontján tartotta az irányzékot, és figyelte, mozdul-e. Eltelt öt másodperc, és a lány még mindig sikított. Balra nézett. Ricky Júliára szegezte a fegyverét, a lány pedig még mindig a földön kuporgott tíz méterre, tizenkét óránál. A célzólézer vörös pöttye a lány torkán táncolt.

De Ricky nem lőtt. A keze már megint remegett.

– A faszomba! – szisszent fel Joe.

A lányra irányította a karabélyát. A Rickyé mellett megjelent az ő piros pöttye is.

Egyetlen töltény. Vér villant, és a lány hanyatt dőlt.

Joe nem ért rá számon kérni Rickyn a pillanatnyi határozatlanságát. Az ingatlanon belülről robbanás rázta meg a levegőt. Mindketten a külső falhoz lapultak. Joe adásra állította a mikrofonját.

– Zéró! – kiáltott bele. – Itt Sierra Foxtrot ötös. Mi a franc folyik odabenn?

Recsegés, majd egy hang.

– A behatolók áttörik a belső falat, hogy Geronimóhoz jussanak. Tartsák a kordont. Ismétlem: tartsák a kordont.

– Értettem.

Joe azonnal felidézte magában az ingatlan térképét. A háromszög alakú terület csúcsával szemközt állt a főépület. A főkapu mintegy harminc méter hosszú folyosóra nyílt, amely felül nyitott volt, oldalt pedig két magas belső fal határolta. A Black Hawkok a telek nyugati felére estek le, ahol a hírszerzés szerint a lakók szemetet szoktak égetni. A robbanás nyilván akkor történt, amikor a kommandósok a fedetlen folyosó falait törték át – és erre a sikátorra akart Joe célpontja is bejutni a főkapun át. A férfi most az erődfal alatti árokban hevert Joe-tól tizennyolc méterre, két óra irányába. Joe-nak oda kellett jutnia, azonosítania a fickót, és szükség esetén végeznie vele.

– Fedezz – mondta.

Ricky bólintott, féltérdre ereszkedett, és M4-esének tustalpát a vállához nyomta, hogy készen álljon arra az esetre, ha Joe-nak biztosító tűz kellene.

Joe nekiiramodott. A házuk az ellenséges faltól tíz méterre volt, de neki kétszer ennyit kellett megtennie átlós irányban délnyugat felé, hogy a férfihoz érjen. A fickó alig néhány méterre hevert a biztonsági kaputól. Fél kezét a sebre szorította, amelyet Joe ejtett a jobb combján. Ujjai között spriccelt a vér, és a férfi erősen remegett. Joe bekapcsolta az M4-esére szerelt Maglite zseblámpát. Fénye a vércsatakos köntösű sebesült riadt, izzadó arcára vetült.

Joe mindjárt látta, hogy nem a Doktor az. Vagy húsz évvel fiatalabb volt.

Azonkívül a másik kezével fegyver után kotort.

Nem sokáig.

Joe hangtompítójának hengere legfeljebb tizenöt centire volt a célszemély fejétől, amikor tüzelt. A lövedék becsapódása legalább olyan hangos volt, mint a fegyver elsütése. Vér fröcskölte be az ingatlan falának halvány vakolatát, ahogy a fegyveres visszahanyatlott az árokba – immár arc nélkül. De Joe már másfelé figyelt. Az erődítmény belsejéből újabb detonáció hallatszott, erősebb az előzőnél – bár talán csak azért, mert Joe most közelebb volt. A főkapu felé fordult. Csupán két méterre állt tőle. A fém kapuszárnyak úgy öt méter magasak lehettek – éppúgy, mint a fal –, és egyenként pár méter szélesek. Fölöttük vastag spirálban szögesdrót futott. A kapu zúgott és rezgett: nyitómotor működött odabent.

Tárult a kapu.

Egy alak bukkant fel – csak árny a sötétben.

SEAL-katona, vagy ellenség? Lehetetlen tudni – de ha az utóbbi, akkor nem szabad, hogy kitörjön a kordonon és erősítést hozzon.

Joe egy rövid pillanatig várt a tüzeléssel. Az alak kirohant a holdfényre. Férfi volt. Magas. Sovány. Piszkos, fehér tunikát viselt; izzadt, szakállas arcán eszelős pánik. Egyértelmű, hogy nem amerikai, és egyértelmű, hogy szökni próbál. Vagyis halott.

Joe még egyszer lőtt. A lövés tompított hangja alig hallatszott a csatazajban. A lövedék a férfi jobb szemébe hatolt és kirobbantotta a feje oldalát. Azonnal összeesett. A kapunak dőlt, mire az megdöndült, mint egy olajoshordó, és pár centivel szélesebbre tárult.

Joe mozgást érzékelt a válla mögött. Megpördült. Egy alak tartott felé, félúton közte és a megfigyelőépület között. A másodperc törtrészén múlt, hogy nem szedte le, de aztán ráébredt, hogy Ricky az. Joe elkáromkodta magát. Mi a fasz baja van ennek, hogy a legegyszerűbb műveleti utasítást sem képes betartani? Maradni a seggén és fedezni a társát…

Ricky kibiztosított kézifegyverrel közeledett; lépésenként hol az egyik, hol a másik oldalra fordult vele az úton.

Joe már a helikopterek zúgását sem hallotta az ingatlanról. Csak Rickyt látta. Most, hogy már csak öt méterre volt tőle, még az izzadság is látszott a homlokán.

Ricky egy szót sem szólt. Elsietett Joe mellett, átlépte a hullát, majd eltűnt a félig tárt kapu mögötti sötétségben. Három másodperccel később a hulla becsúszott az ingatlanra: Ricky vonszolta be. Mi a francot csinál?

Joe keserű epét érzett a torkában. Ricky képes, és végleg elkúr mindent. Halkan káromkodott, majd körülnézett. Az úton semmi sem mozdult. Az ingatlanon belül a levegő remegett a helikopterek bőgésétől.

Döntenie kellett. Ricky egyedül van odabent. Ha mást nem is, egy dolgot biztosan belevertek Joe agyába a kiképzésen már az első válogató hétvége legelső percében: egyedül soha, semmit ne csinálj. Vagy a társaddal vagy, vagy ellene vagy. És ha így nézzük, már nincs is miről dönteni.

Joe átlépett a küszöbön és behúzta a kaput. A szárnyak zengő csattanással zárultak be. Ő már a csatazajra figyelt. A helikopterek zúgásába-kattogásába néha élesen különváló csattanások vegyültek: célzott lövések.

Először Rickyre gondolt. Néma körvonala öt méterrel beljebb állt a bal oldali falhoz tapadva; fegyverét tüzelésre készen tartotta. Mindketten takarásban álltak, de azért amikor Ricky hátrapillantott a válla fölött, Joe futólag láthatta a társa szemét.

A szabad ég alatti folyosón álltak. Kétoldalt ötméteres falak, úgy három méterre egymástól. Húsz méterrel beljebb látszott, hogy hol robbantották át a kommandósok a falakat: füst- és porfelhő gomolygott, amelyet jobbról fénysugár ütött át – ez nyilván a földet ért Black Hawkból eredt. A porfelhőn jobbról balra homályos sziluettek haladtak át. Joe hat embert számolt. Hetet. Egy keresőkutya körvonalát látta, majd újabb két emberalakot. Senki sem tartott feléjük. Mind a leszállózóna felől igyekeztek az ingatlan lakórésze felé, hogy ott elfoglalják az állásaikat.

A Black Hawkok dübörgése megváltozott, magasabb lett. A sértetlen helikopter emelkedett. Mindjárt meg is jelent jobboldalt a fal fölött – óriási, fenyegető alak –, és tovább emelkedett mintegy tizenöt méter magasságig. Joe felpillantva megértette, hogy a jenkik – most, hogy a zajt már úgysem kerülhetik el – tüzelőállásnak akarják használni a helikoptert. Az ajtóból gépfegyverkezelő szegezte az ingatlanra a Minigunját, három másik katona pedig gépkarabéllyal célzott lefelé. A Black Hawkban lévő katonákon sem látszott, hogy észrevették volna őt vagy Rickyt. Bárcsak rá tudná venni a társát, hogy térjenek vissza a bejárathoz…

Elöl ülepedni kezdett a por. A sötétséget kémlelve Joe két omladékhalmot látott a robbantás pontja mellett; mindkettő több méter magas volt. Több SEAL-katona nem tartott a ház felé, a hangok azonban arra utaltak, hogy nem tétlenkednek. Sikolyok hallatszottak: nem mészárlásra utaló folyamatos, vérfagyasztó sikítás, hanem nyilvánvalóan halálra rémült nők és gyerekek időnkénti felkiáltásai. A sikoltásokat a hangtompítós fegyverek visszafogott dübögése ellenpontozta. Joe számolta. Egy. Kettő. Három. Megfontolt, klinikai pontossággal leadott lövések egy-egy ember leterítésére. Többen sikoltoztak, mint ahányat lelőttek, ami azt jelentette, hogy a kommandósok válogatnak. Tudták, ki kell nekik. De hiába nem lőnek le mindenkit első látásra, Joe maga is pontosan tudta, ő mit tenne a helyükben, ha két olyan állig felfegyverzett alak bukkanna fel, mint Ricky és ő.

– Létszámfeleslegben vagyunk, öregem – súgta oda a társának. – Húzzunk innen a picsába…

Ricky nem felelt, csak előrébb nyomult öt méterrel. Félúton járt már a törmelék felé, és haladt tovább. Joe utána eredt.

Kiáltás a fal túloldaláról. Amerikai hang: egyértelműen egy SEAL-parancsnok szólt két emberéhez.

– Őrizzétek a főbejáratot. Senki nem jön be, senki nem megy ki.

Joe megdermedt.

Visszapillantott a kapura. Tizenöt méter. Odaérni, kinyitni, kimenni? Tizenöt másodperc. Túl sok. De a törmelékkupacok csak öt méterre voltak. A falon ütött rést beragyogta a helikopterek fénye, tehát ha bárki átjön rajta, nem lát jól a sötétben.

Érezte, hogy Ricky fején ugyanez fut át.

A sittkupacok felé iramodtak. Egy téglatest alakú betontömb – körülbelül két méter hosszú, egy méter magas, hosszában végigrepedve – a bal oldali fal maradványához dőlt negyvenöt fokos szögben, körülötte más törmelékdarabokkal. Joe benyomakodott a résbe, s közben jól látta, hogy Ricky rejtekhelye kevésbé jó: társa a jobb oldali fal mellett egy méternyi magas betonkoloncnak vetette a hátát.

Épp idejében leltek fedezékre.

Két SEAL-kommandós rohant ki az udvarról a folyosóra és fordult a biztonsági kapu felé. Joe nem moccant. Szája száraz porízzel telt meg, jobb karját vágta a betontömb egyik éle. A fal még álló részén tátongó harminccentis repedésen át belátott a középső udvarba. Úgy hússzor húsz méteres lehetett. A főépület – két emelet, az emeleti teraszon két méter magas mellvéddel, hogy kívülről ne lehessen belátni – nem tűnt lakottnak. Lámpák eloltva, ablakok zárva.

Joe hat katonát számolt meg az udvaron – a legközelebbit vagy tizenkét méter távolságban. Tüzelőállásban térdeltek, fegyverük a házra szegezve. Mindnek, mint Joe-nak is, nagy szakálla volt; taktikai mellényük a Crye Precision legújabb multicam terepszínében pompázott. Ugyanilyet viselne Joe és Ricky is, ha nem civilbe öltöztek volna, eltekintve attól, hogy az amcsik testpáncélján volt egy kis tépőzáras mező a csillagos-sávos jelvényüknek.

A földön, Joe-tól legfeljebb négy méterre, egy holttest hevert – nyilván egy ellenséges harcos. Alsónadrág és atléta volt rajta; mell-lövést kapott, és a trikója nedvesen sötétlett. A hulla kicsavarodott feje szinte egyenesen Joe-ra nézett.

Az egyik ablakban foszforos fény lobbant, majd éles csattanás következett.

Újabb fájdalomkiáltás, szinte hangtalan a helikopterek robajában.

Puskalövés. Mintha a ház első emeletéről jött volna.

És Joe Mansfield – miközben ott kuksolt szűk, kényelmetlen rejtekhelyén, lélegezni is alig mert és átkozta a barátját, amiért iderángatta – csak azon bírt rágódni, hogy ez volt-e az a lövés, amelyre a világ várt.

A Fehér Ház helyzetelemző terme, keleti parti idő szerint 15.10

– Mi a frász történik?

Todd mindenkinek az arcán ezt a kérdést látja, de a nemzetbiztonsági tanácsadó mondja ki először. A szoba tíz perce néma, minden jelenlévő szeme a képernyőre szegeződik.

Ott azonban semmi sem látható. Csak sötétség. Néha egy-egy árnyék. Nagyjából percenként egyszer pattog a kép – emlékeztetve, hogy az adás a világ túlsó feléről jön. Nemcsak sötétség van, hanem csend is. Olykor egy kiáltás, egy elvakkantott parancs, egy tűzfegyver éles csattanása. A nézők nem is sejthetik, amerikaiak tüzelnek-e, vagy az ellenség.

Todd mozgást érez maga mögött. Hátrapillant, és látja, amint Mason Delaney selyem zsebkendőt húz elő a felső zsebéből. Letöröl egy verejtékcseppet a homlokáról, majd finomkodón visszateszi a zsebkendőt. Amikor észreveszi, hogy Todd figyelte, apró mosolyt küld a fotós felé.

– Ezt a videót DVD-n kéne árulnunk a Wal-Martban, elnök úr – szólal meg sipogó hangján. – Fedezné a költségvetési hiányt – mosolyog magán. Senki más nem csatlakozik.

Mozgás látszik. A monitoron ugrálni kezd a Fehér Házba közvetített kép, ahogy a fejkamerás katona végigfut egy rövid, sötét folyosón. Előtte két másik SEAL-katona. A folyosó valami lépcsőhöz vezet; a katonák indulnak felfelé. Félig fel is értek már, amikor Sagan felpattan. Fél kezét a fülén tartja; arcán feszült figyelem (vagy rémület? – tűnődik Todd) tükröződik a fülébe érkező jelentés hallatán.

Egyszer csak minden szem Saganra szegeződik, nem a képernyőre.

Sagan szeme elkerekedik. Arcán mosoly terül el.

– Geronimo EKIA… az ellenség csatában elesett…

Főparancsnokához fordul.

– Elkaptuk, elnök úr. Elkaptuk a rohadékot.

Pár másodperc csend. Az elnök behunyja a szemét. Arca láthatóan ellazul, a székét hátrarúgja, és ököllel diadalmasan a tenyerébe üt. Mintha az egész szoba most lélegezne fel, miután percekig visszatartotta a levegőt.

Izgatott beszélgetés halk moraja. Az elnök kezet ráz a helyettesével, majd elismerőn bólint az asztal túlsó végénél álló Mason Delaney felé. Amikor Todd is hátranéz Delaney-re, egy mosakodó macska jut eszébe. A CIA-vezető ajka alig titkolt gyönyörtől csillog, miközben megigazítja amúgy is tökéletesen álló csokornyakkendőjét.

Az elnök ezután a katonai főtanácsosához fordul, hogy gratuláljon neki. De Sagant mintha nem is érdekelné a dicséret. Visszaül az asztalhoz, és mutatóujjával élesen előredöfve sürgeti az elnököt, hogy a képernyőre figyeljen.

A lépcső felső végén folyosó van. Emberek térdelnek egy koszlott falnak háttal; fegyveres SEAL-katona áll fölöttük. Hogy hány ember, nem tudni, mert csak a másodperc törtrészére jelennek meg a képernyőn. Öt? Talán hat? Mind nő vagy gyerek; a kezük gyorskötözővel összebilincselve a hátuk mögött, a szájukon ragasztószalag. Az életüket megkímélték, a méltóságukat nem.

A fejkamera másfelé fordul, ahogy viselője újabb folyosóra üget be. Öt méter után megáll egy jobb oldali nyitott ajtónál.

– Ez lehet, hogy ronda lesz, elnök úr – szól Sagan halkan. De senkit sem utasít, hogy nézzen másfelé.

A fejkamera betekint a szobába. Tíz másodpercig a katona ugyanolyan mozdulatlanul marad, mint a vele figyelő politikusok: mind a feltáruló képet bámulják.

Egy hálószoba – rendetlen, szutykos. Két fekhely van benne: egy kis franciaágy és oldalt egy egyszemélyes kempingágyféleség. A szemközti falon egy ablak foszlott, kék függönnyel. A jobb oldali falon ruhásszekrény, vagy inkább csak egy fogas, amelyen fehér köntösök sorakoznak. A padlót mintás szőnyeg takarja. Elhanyagoltság sugárzik az egészből, mintha valami olcsó, kevésre tartott ideiglenes szállás legkevésbé szeretett szobája lenne.

De senki sem figyel igazán a ruhákra, a függönyre vagy a szőnyegre. A kétszemélyes ágyon fekvő holttestet nézik.

A férfi arca azonnal felismerhető, annak ellenére, hogy pusztító erejű fejlövést kapott. Arca beesett; szakálla szürkébe – és most már vörösbe is – játszik. Bal szeme csukva. Jobb szeme nincs többé – csak vérző, tátongó üresség, amelynek szélein kivillan a koponya. Az ágy gyűrött lepedői vértől csatakosak a fej körül. Másutt szétfröccsent vércseppek; a rikító szőnyegen egy skarlátvörös csík.

A helyzetelemző teremben tartózkodó nők – és néhányan a férfiak közül – elfordítják a szemüket. A fejkamera ugyanekkor jobbra pillant. Láthatóvá válik a szoba sarka. Két SEAL-katona áll ott. A szájuk előtt mikrofon, a sisakjuk tetején védőszemüveg, az elején pedig fejkamera. Fegyverüket a profik könnyed magabiztosságával tartják. Csakhogy az alak, akire céloznak, nem jelent fenyegetést. Egy kislány az, hálóingben. Egy sarokban gubbaszt tenyerébe temetett arccal, sírva.

– Csak nem fogják… – szólal meg egy női hang a helyzetelemző teremben. Sagan a szavába vág.

– A lánya – adja tovább, amit a fülhallgatóján hallott.

Az asztal körül ülők közül többen hátrahőkölnek, amint az egyik kommandós a lányhoz lép. Nem bántja, de nem is bánik vele gyengéden. Talpra rántja a gyereket, és a szobában lévők most először pillantják meg az arcát. A kép homályos és zajos ugyan, de a rettenet kifejezése azon az arcon így is csaknem olyan megrázó, mint a halott apa vérfagyasztó látványa.

– Vigyétek innen a kölyköt – szólal meg a másik SEAL-katona.

Társa az ajtó felé vonszolja a lányt. Amikor elhaladnak az apja mellett, a gyerek kirántja magát a kezéből, és mit sem törődve a véráztatta szőnyeggel, hozzárohan.
A holttestre veti magát, és a másodperc törtrészére sikerül belekapaszkodnia a vékony lábszárba, mielőtt a katonák elrángatják. A fejkamera hátralép, és Oszáma bin Láden teste eltűnik a képernyőről; helyette megint a lépcsőforduló látszik. A katonák hátrakötik a lány kezét, majd a többi nő és gyerek felé taszajtják. Visítva felbukik, és arabul kiáltozik valamit. De a szenvedése láthatóan nem hat a katonákra.

– Zsákba a fickóval – utasít egyikük.

– Szerintem eleget láttunk – szólal meg az elnök.

Sagan bólint és megnyom maga előtt egy gombot. A kép eltűnik. Csend borul a szobára.

Todd felemeli fényképezőgépét.

Katt.

Abbotábád, helyi idő szerint 01.30

Joe szíve a torkában kalapált, mialatt a törmelékhalom árnyékából az udvart figyelte. Hogy a francba keveredtek ide? Mi ütött Rickybe? És mit tehet ő, hogy mindkettőjüket észrevétlenül kivigye?

Eltelt öt perc.

Az udvaron még mindig hat SEAL-katona volt. Tüzelőállásban térdeltek, jól láthatóan készen arra, hogy bárkit lelőjenek, aki menekülni akar az épületből. Meg sem rezzentek, amikor a ház főbejárata kinyílt és kezdtek kifelé sorjázni az emberek. Nők és gyerekek – heten, számolt Joe –, mind bilincsben és bekötött szemmel. Utánuk két kommandós jött, akik a ház jobb oldalára terelték a foglyokat, majd arccal lefelé a földre fektették őket.

Az ajtónál újabb mozgás. Még két SEAL-katona lépett elő. Hullazsákot cipeltek a két végénél fogva. Joe épp elég hullazsákot látott az életében ahhoz, hogy ne érdekelje a látvány. Most valahogy mégsem bírta levenni róla a szemét. Tudta, hogy a kommandósok a világ elszántabban keresett emberének holttestét szállítják itt, a szeme előtt.

A két SEAL-katona mintegy öt méterre távolodott a háztól, amikor Joe újabb mozgásra lett figyelmes az ajtónál. Még ketten léptek ki, újabb hullazsákkal. A két pár katona komor céltudatossággal haladt át az udvaron. Átléptek a Joe búvóhelyétől négy méterre fekvő félmeztelen holttest fölött. Amikor a kommandósok elvonultak a törmelékkupac mellett – alig egy méterre Joe-tól –, mindkét hullazsák súrolta a fekvő halott véres atlétatrikóját. Továbbmentek a nyitott tetejű folyosó kirobbantott falán át a leszállózónába, amely eredetileg szemétégető volt.

A hullazsákok áthaladása mintha jel lett volna. Seregleni kezdtek az amerikai katonák a házból. Ketten ládákat cipeltek – Joe feltételezte, hogy a házban lefoglalt holmi lehet bennük –, előttük pedig a keresőkutya ment, amelynek sziluettjét Joe korábban is látta. Most felismerte, hogy malinois, vagyis belga juhászkutya: intelligens, harcias fajta, amelyet az ezredben nyomkeresőnek és harci kutyának is használnak. A ráadott hám azt sejtette, hogy a katonák eredetileg kötélen akarták földre engedni a helikopterből. Oldalára apró – egy smartiesos tubusnál nem nagyobb – infravörös kamerát erősítettek. A kutya előreiramodott – a zaj láthatóan cseppet sem zavarta –, és csak a Joe közelében fekvő holttestnél állt meg. Megszaglászta, különösen a lőtt seb körüli területet.

Aztán felpillantott. A hideg futkosott a gerincén, amikor Joe ráébredt, hogy felé néz. A fejét oldalra billentette, majd átkecmergett a holttesten. Két másodperc, és már csak tenyérnyire volt Joe rejtekhelyétől, nedves orrát a fal repedésébe nyomta. Joe érezte az állat leheletét.

A kutya szimatolt.

Halk morgásban tört ki.

Joe keze lassan a mellhevedere felé kúszott, ujjaival a pisztolya után tapogatott.

Éles hang csattant. Amerikai.

– Cairo! Cairo!

Egy kéz jelent meg, megragadta a kutya nyakörvét, és félrehúzta. Joe most megláthatta a kutya vezetőjét. Fia-tal SEAL-katona volt, talán húszévesnél nem idősebb. Arca szikár volt, pofacsontja kiállt. Szokatlan alakú felső ajkán apró sebhely: nyúlszájú lehetett – gondolta Joe –, és plasztikázták. A katona elhúzta Cairót Joe látóteréből, így ő ismét beláthatta az egész udvart.

Hat SEAL-katona az udvaron állt, és fegyverét – éppúgy, mint a főkapunál őrködő kettő – a házra szegezte, mialatt nyolc másik katona vonult át a leszállózónába. Harminc másodperc múlva az utolsó hat is kisietett az udvarból. Joe hallotta, ahogy a működő Black Hawk landol, hogy kiemelje a kommandósokat.

Joe csupa izzadság volt, és nem csak a meleg miatt. Miután az utolsó SEAL-katona elhaladt mellette, fél percig még tökéletesen mozdulatlan maradt, csak azután kúszott elő a rejtekhelyéről. Ricky még a sötétben lapult, hátát a rejtekéül szolgáló betontömbnek vetve. Joe a folyosó szemközti fala felé osont és bekukucskált a leomlott falon. A helikopterek vakító fényében hunyorogva éppen ki tudta venni, amint a második hullazsákot rakják be az ép Black Hawkba. A harcképtelenné vált helikoptertől három kommandós rohant át a másikhoz, és tíz másodperc múlva már semmi sem mozdult a leszállózónában. A helikopter motorja egyre magasabb frekvencián zúgott, ahogy a gép a felszálláshoz készülődött.

Joe gyomra összeszorult. A másik gépet itt hagyják. Ez pedig csak egyet jelenthet. Katonai eszközt ellenséges területen hagyni a legenyhébb körülmények között is tilos. Ha pedig a szóban forgó eszköz egy lopakodó helikopter, az ellenség pedig az al-Kaida…

– Ez robbanni fog, ecsém – jelent meg Ricky fél méterrel mögötte.

– Futás, baszd meg! – ragadta karon Joe.

Mindketten tíz méterre voltak a főkaputól, amelyen át az ingatlanra léptek, amikor a sértetlen helikopter újból fölemelkedett. Két méterre jártak a kaputól – a holttest mellett, amelyet Ricky vonszolt be, miután Joe lelőtte odakint az úton –, amikor a robbanások elkezdődtek. Rövid, éles detonációk sora, majd egy sokkal nagyobb, amely megrengette a falakat és a földre taszította Joe-t. Azonnal felpattant, és látta, hogy Ricky már a kapura veti magát és M4-esével kiüti a zárat, miközben por és törmelék záporozik körülöttük. Abban a pillanatban, amikor kivetődtek az ingatlanról, egy girbegurba fémdarab – a tönkrement helikopter egy része – vágódott a holttestbe. A fejüket védve átrohantak a keskeny földút túlsó felére, ahová már nem ért el a még mindig zuhogó törmelékeső.

– Mi az isten? – üvöltött Joe.

Ricky azonban az ingatlan felé figyelt. A falak mögül, ahol a sérült helikopter égett, narancsvörös izzás derengett. A másik Black Hawk már harminc méter magasan járt és épp feléjük kanyarodott. Eldübörgött fölöttük, majd eltűnt a messzeségben északnyugat felé.

Ricky nem volt hajlandó Joe szemébe nézni.

– Menjünk vissza – mondta kurtán.

Szótlanul futottak vissza harminc métert keletre az úton. Eredeti megfigyelőállásukon a háztulajdonos még mindig ott volt megkötözve az emeleten; teste remegett a félelemtől, miközben igyekezett szabályosan lélegezni. Egy percbe sem telt összeszedniük a holmijukat – az állványt és az optikákat –, és újra felöltötték a köntösüket. Ricky már indult is az ajtóhoz, Joe viszont mereven állt.

A két barát egymásra meredt.

– Mi van? – förmedt rá Ricky.

Joe nem felelt. A fogolyhoz lépett és letépte az orráról a ragasztószalagot, bár a szemén, a száján és a kezén rajta hagyta. Csak eztán követte Rickyt az ajtó felé.

– Te nem vagy magadnál, haver.

Öt másodperc csönd.

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – vágott vissza Ricky agresszívan előretolt állal. – Beköpsz a paprikajancsiknak, baszd meg?

Ricky maga is tudta, mennyire sértő ez a feltételezés. Joe csak nézett rá megvetőn, majd annyit mondott:

– Tűnjünk innen.

Kiment Ricky mellett és futva elindult a lépcsőn. Mire újra az útra értek, a Black Hawknak már nyoma sem volt az éjjeli égen. Most viszont riadt polgárok kiáltozása hallatszott keletről, Abbotábád középpontja felől. Joe nem aggódott különösebben: Ricky – pláne sötétben – eléggé hasonlított a helybeliekre ahhoz, hogy ne keltsenek feltűnést, a népnek pedig bőven volt elég bámulnivalója az ingatlanon. De azért elbízni sem akarta magát: fél kezével szorosan a SIG pisztolyt markolta, amíg az árnyak leple alatt visszagyalogoltak a belvárosba, hogy ott találkozzanak az alakulatuk többi tagjával.

Joe agya egyre kattogott. Mit akart Ricky bizonyítani? Előfordul néha, hogy egy srác begazol, aztán azzal próbálja ellensúlyozni, hogy túl nagy kockázatot vállal. De Ricky nem olyan alkat volt.

Valami más is zavarta Joe-t. Valami, amit látott. Miért vittek ki két holttestet az ingatlanról a SEAL-katonák? Az egyik Geronimo – érthető, hogy az ő testét nem hagyhatták csak úgy ott –, de mi okuk lehetett még egy hullát kicipelni? Eszébe jutott, hogy talán lekaptak valami kölyköt, és el kellett vinniük a holttestét, nehogy botrány legyen belőle – de közben jól tudta, hogy az a test a zsákban nagyobb volt, semhogy egy gyereké lehetett volna. Talán az al-Kaida valami fontos vezére? De kicsoda? Ki más lehetett olyan fontos, hogy az amcsik el akarják szállítani a Lépegetővel együtt?

Megpróbálta kiüríteni a fejét. Idővel nyilván kiderül majd – most pedig van más aggódnivalója elég. Nincs még vége a munkának, és a terep veszélyes. Meglehet, hogy Oszáma bin Láden halott, de Joe ereiben még lüktet a vér. Ha azt akarja, hogy így is maradjon, akkor észnél kell lennie.

{1} Az Egyesült Államok speciális osztaga (a Sea, Air, Land rövidítéséből) – A szerk.

{2} Az Egyesült Államok terrorizmus elleni különleges alakulata (United States Naval Special Warfare Development Group) – A szerk.