Jennifer Ashley

Lord Cameron bűnei

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Utószó

Impresszum

Első fejezet

Skócia, 1882 szeptembere

„Láttam, hogy Mrs. Chase becsúsztatta azt a levelet Lord Cameron zsebébe. Valósággal az orrom előtt csinálta. Átkozott nőszemély!” – gondolta Ainsley Douglas, és báli ruhájában letérdelt, hogy mélyen benyúljon Lord Cameron Mackenzie szekrényébe.

Miért éppen ennek a férfinak kellett lennie? Vajon Mrs. Chase tudja, mi történt közöttük annak idején? Ainsley szíve szaporán vert, amíg le nem csendesítette. Nem, Phyllida Chase nem tudhatja. Senki sem tudja. Cameron nem mondhatta el Phyllidának, mert különben a hír Ainsley-hez is szélsebesen eljutott volna, ahogyan a társasági pletykák már csak szoktak. Cameron nyilván megtartotta magának a történetet.

Ettől a gondolattól Ainsley éppen csak egy kicsit érezte jobban magát. A királynő levelére az egyik kabát zsebében sem bukkant rá az öltözőszobában. A szekrényben takarosan összehajtott ingeket, dobozokban gallérokat, egymástól selyempapírral gondosan elválasztott nyakravalókat talált. Gazdag férfinak való, finom batisztok, selymek, a legpuhább szövetek, drága kelmék voltak ott.

Ainsley sietve végigtapogatta a ruhadarabokat, de a leveleket sehol sem találta, sem gondatlanul begyűrve egy zsebbe, sem az ingek közé kicsúszva a polcokon. Az inas valószínűleg átnézte a gazdája zsebeit, és minden papírt kivett belőlük, hogy visszaadja Lord Cameronnak, vagy biztonságba helyezze valahol. Az is lehet, hogy Cameron már megtalálta a leveleket, de női csacskaságnak vélte, és elégette. Ainsley buzgó imát rebegett el azért, hogy ez legyen az igazság.

Nem mintha ez maradéktalanul megoldotta volna az ő gondját. Phyllidánál, az ördög vigye akárhova, ott van valahol elrejtve a királynő több levele is. Ainsley azt a feladatot kapta, hogy mindenáron szerezze vissza őket. Ennek árát pillanatnyilag galambszürke estélyi ruhája fizette meg, évek óta az első darabja, amely nem a gyász fekete színében készült. Nem számítva azt az árat, amellyel a térde, a háta és a józan esze fizetett.

A józan eszét még jobban megzavarta, hogy háta mögül kinyílni hallotta az ajtót. Gyorsan kihátrált a szekrényből, megfordult, és arra számított, hogy Lord Cameron meglehetősen ijesztő roma komornyikja méri majd végig haragosan. Nem ez történt. Az ajtó beragadt, bárki próbálta is kinyitni, és Ainsley-nek így kijutott még pár másodpercnyi pánik.

Elbújni! De hova? Az ajtó az öltözőszoba túloldalán volt, Ainsley háta mögött a szekrény pedig túlságosan zsúfolt ahhoz, hogy elférjen benne egy báli ruhás ifjú hölgy. Az ágy alá? Nem, annyi ideje nincs, hogy végigrohanjon a szőnyegen, aztán még be is préselje magát oda.

Az ablak a széles ülőpaddal kétlépésnyire volt tőle. Ainsley odaugrott, maga alá gyűrte a szoknyáját, és összerántotta a függönyt. Éppen idejében. A függöny résén át magát Lord Cameront látta belépni a szobába. A nyakába Phyllida Chase csimpaszkodott, a királynő egykori udvarhölgye.

Ainsley-t meglepte, hogy hirtelen fájdalom hasított a szívébe. Hetek óta tudta, hogy Phyllida kivetette a hálóját Cameron Mackenzie-re. Miért zavarja ez őt? Cameron az olyan nőket kedveli, mint Phyllida, aki csinos, tapasztalt, és nem érdekli a férje. Cameron pedig az a fajta férfi, amilyet Phyllida kedvel: gazdag, jóképű, és nem keres mélyebb kapcsolatot. Összeillenek. Mi köze ehhez neki, Ainsley-nek?

Torkában mégis gombóc nőtt, amikor Lord Cameron egyik kezével becsukta az ajtót, a másikkal pedig megmarkolta Phyllida fenekét. Az asszony átkulcsolta a férfi nyakát, miközben az lustán csókokat nyomott a vállára.

Ölelkezésükben vágy volt, szégyentelen, félreérthetetlen vágy. Egyszer, nagyon régen, Ainsley is érezte Cameron Mackenzie vágyakozását. Emlékezett rá, hogyan borították lángba a csókjai a testét. Azóta évek teltek el, ő mégsem felejtette el Cameron szájának érintését az ajkán, tehetséges keze simogatását a bőrén.

Phyllida mohó nyögéssel olvadt el Cameron karjában, Ainsley pedig az égre emelte a szemét. Jól tudta, hogy Mr. Chase még itt van a házi bálon, odakint sétál a kertben, ahol lampionok világítják meg az ösvényeket az éjféli égbolt alatt. Ainsley tudta ezt, mert éppen akkor surrant be ide lopva, hogy átkutassa Lord Cameron szobáját, amikor a többiek a bálteremből kimentek a kertbe.

Igazán hagyhatták volna őt békében kutakodni, nemde? De nem, a bosszantó Phyllida nem tudta távol tartani magát a hímjétől, és felhurcolta ide Mackenzie-t, hogy enyelegjen vele. Önző tehén!

Cameron kabátja a földre hullott. Alatta a mellény és az ing olyan izmokat engedett látni, amelyeket hosszú évek lovaglása és lovak trenírozása edzett kőkeményre. Lord Cameron hatalmas termete ellenére könnyeden mozgott. Ugyanilyen elegánsan lovagolt is, alatta a lovak legapróbb rezzenésére is válaszoltak. Akárcsak a hölgyek az érintéseire, Ainsley tapasztalatból tudta ezt.

Az arccsontján húzódó mély heg egyesek szerint elcsúfította Lord Cameront, de Ainsley ezzel nem értett egyet. A sebhely őt soha nem zavarta, a férfi magas termetétől viszont elállt a lélegzete, amikor Isabella hat éve bemutatta neki, s amikor kis kacsója valósággal elveszett a lord kesztyűs kezében. Cameron eleinte nem mutatott különösebb érdeklődést a sógornője egykori osztálytársnője iránt, de később… Jaj, az a később!

Ebben a pillanatban Cameron érdeklődését a karcsú, sötét hajú Phyllida Chase szépsége kötötte le. A haja egyébiránt festéktől maradt fekete, Ainsley véletlenül tudta ezt, ám soha senkinek nem árulta volna el. Az efféle kicsinyesség teljességgel idegen volt tőle. Isabellával ugyan jól mulattak a dolgon, de azzal senkinek sem ártottak, nem igaz?

Cameronról lekerült a mellény, aztán a nyakkendő meg a gallér is, és Ainsley jól láthatta csupasz, nedves nyakát. Fájó szívvel elkapta róla a tekintetét. Azon tűnődött, meddig kell még várakoznia, amíg kisurranhat. Előbb-utóbb a párocska az ágyban fog kikötni, és bizonyára annyira el lesznek foglalva egymással, hogy ő az ajtóhoz lopakodhat. Ainsley nagyot sóhajtott, és percről percre boldogtalanabbnak érezte magát.

Amikor vette magának a bátorságot, hogy újra kilessen, Phyllida ingválla már ki volt gombolva, s előtűnt dús domborulatokat rejtő, csinos fűzője, amelyből kibuggyant a keble. Lord Cameron lehajolt, hogy megcsókolja, az asszony pedig kéjesen nyöszörgött.

Ainsley lelki szemei előtt megjelent az a kép, amelyen Lord Cameron az ő mellét csókolta. Nem felejtette el, hogyan perzselte a bőrét a lehelete, hogyan markolta a keze a fenekét. És a csókja! Szenvedélyes, tüzes volt, és Ainsley minden vágyát felébresztette. Emlékezett a csók erejére, a férfi szájának alakjára és ízére, ujjai érintésére a bőrén.

Phyllida keze immár Cameron skót szoknyája alatt matatott. A férfi engedte, hogy a női ujjak azt tegyék, amit akarnak, és a kockás kelme hamarosan felemelkedett. Előtárult Cameron izmos combja, és Ainsley megdöbbenve látta, hogy a térdhajlatától a fenekéig régen begyógyult sebhelyek borítják. Jóságos ég, ezeket ő nem látta! Önkéntelenül hangosan szedte a levegőt.

Phyllida felkapta a fejét.

– Drágám, nem hallottál valamit?

– Nem.

Cameronnak mély, karcos hangja volt.

– Biztos vagyok benne, hogy én neszt hallottam. Lennél olyan jó, és megnéznéd azt az ablakot?

Ainsley megdermedt.

– Pokolba az ablakkal! Nyilván valamelyik kutya volt.

– Drágám, kérlek.

Phyllida hallhatóan tökélyre fejlesztette duzzogó hangját. Cameron morgott valamit, aztán Ainsley már közeledni is hallotta súlyos lépteit. Szíve hevesen kalapált. A hálószobán két ablak volt, egy-egy az ágy mindkét oldalán. Ugyanannyi volt az esély arra, hogy Lord Cameron a másik ablakhoz megy, mint arra, hogy nem. Vagy félrehúzza a függönyt, és meglátja, hogy ő ott kuporog, vagy nem.

Ainsley a bátyjától, Steventől mindig azt hallotta, hogy az egyenlő esélyeket kínáló helyzeteket jobb elkerülni. Túlságosan kevés lehetőséget hagynak arra, hogy érdekesek legyenek, állította. Ezért is nem ő kucorgott most az ablakülésen, arra várva, hogy lebukjon Lord Cameron és az Anglia királynőjét zsaroló nőszemély előtt.

Cameron széles, napbarnított kezével megmarkolta a függöny két szélét, és néhány centiméternyire széthúzta. Ainsley felnézett a férfira, hat év után először pillantott topázszemébe. A lord tetőtől talpig végigmérte, ahogyan egy oroszlán mérhet végig a dél-afrikai prérin egy gazellát, és az Ainsley-ben lakozó gazella a legszívesebben elmenekült volna. Miss Pringle akadémiájának egykori dacos és fiús növendéke azonban, akiből immár előkelő udvarhölgy lett, merészen állta a férfi pillantását.

A csend hosszúra nyúlt. Cameron hatalmas alakja eltakarta Ainsley-t a mögötte elterülő szoba elől, a férfi azonban bármikor megfordulhatott, hogy leleplezze őt. Cameron semmivel sem tartozik neki. Tökéletesen tisztában kell lennie azzal, hogy újabb cselszövés miatt van itt, az ő hálószobájában. Elárulhatta volna, kiszolgáltathatta volna Phyllidának, és úgy gondolhatta volna, hogy rászolgált.

– Mi az, drágám? – kérdezte Cameron háta mögül Phyllida. – Láttam, hogy összerezzentél.

– Semmi – felelte Cameron. – Egy egér.

– Utálom az egereket. Üsd agyon, Cam!

A férfi egyre csak Ainsley szemébe nézett, miközben ő megpróbált levegőhöz jutni szorosra összehúzott fűzőjében.

– Életben hagyom. Egyelőre – mondta végül Cameron, és összerántotta a függönyt. – Le kellene mennünk.

– Miért? Éppen csak most jöttünk fel.

– Láttam, hogy sokan visszamentek a házba, köztük a férjed is. Külön-külön megyünk le. Nem akarom zavarba hozni Betht és Isabellát.

– Jól van.

Phyllida nem igazán tűnt bosszúsnak. Bizonyára úgy gondolta, bármikor összebújhat az ő Mackenzie lordjával, amikor csak kedve támad arra, hogy élvezze az érintéseit. Ainsley egy pillanatig mély, csontig hatoló irigységet érzett. Azok ketten elhallgattak, nyilván a ruhájukat hozták rendbe.

– Később beszélünk, drágám – szólalt meg végül Phyllida.

A pár fojtott hangon még váltott néhány szót, mielőtt Ainsley nyílni hallotta az ajtót, majd becsukódni. Aztán csend vette körül. Feszülten várt néhány percet, hogy biztos legyen benne, a pár valóban elment. Végül széthúzta a függönyt, és előbújt. Már a kilincsért nyúlt, amikor a háta mögül torokköszörülést hallott.

Lassan megfordult. A szoba közepén Lord Cameron Mackenzie állt ingujjban és skót szoknyában. Aranyban csillogó szemének tekintete újra a padlóhoz szögezte Ainsley-t. A férfi egy kulcsot tartott vaskos ujjai között.

– Halljuk, Mrs. Douglas! – áradt karcos hangja az asszony felé. – Ezúttal mi az ördögöt keres a hálószobámban?

Második fejezet

Hat évvel korábban

Szinte napra pontosan hat éve Cameron Mackenzie ugyanennek a hálószobának az ajtajában állt, és azt leste, hogyan tolja helyére a szépséges idegen az éjjeliszekrénye fiókját. A hölgy kékben volt, csillámló, mélykék szaténruhában, amely szabadon hagyta a vállát, a derekára simult, de formás keblén kidomborodott. Haját és uszályát rózsaszínű rózsák ékesítették. A cipőjét levette, nyilván azért, hogy nesztelenül lopakodhasson, karcsú lábán csak fehér selyemharisnya volt.

Nem hallotta meg Cameront, aki az ajtókeretnek dőlt, és élvezettel nézte, milyen ügyesen kutatja át az ismeretlen az éjjeliszekrényét. Ő maga ittas volt, és annyira unta már Hart véget érni nem akaró mulatságát, hogy egy percig sem bírt tovább maradni, ezért hát feljött ide. Unalmán most melegség hatolt át. Nem emlékezett rá, ki ez a fiatal hölgy. Tudta, hogy bemutatták neki, de előtte Hart vendégei már régóta arctalan masszává olvadtak össze.

Ez a hölgy most különvált a masszától, és egyre valóságosabbá lett Cameron számára. Halkan átvágott a szobán, egyszeriben megszűnt a tompultsága, amelyben állandóan élt, hacsak nem a lovaival vagy Daniellel, a fiával volt. A kék ruhás hölgy mögé lépett, és átfogta a derekát.

Mintha egy macskakölyköt markolt volna meg. Ijedt kis sikoly, sebes szívdobogás, ziháló légzés. A hölgy hátranézett Cameronra, akit összezavart a nagy, szürke szempár tekintete.

– Mylord, én… Én csak…

– Keresett valamit – fejezte be a mondatot Cameron. A hölgy hajában valódi rózsák voltak, testének melege felerősítette az illatukat. Nyakában egyszerű ezüstláncot viselt kis medalionnal.

– Igen, papírt és ceruzát kerestem – állította.

Ügyetlenül hazudott, de lágy és illatos volt, Cameron pedig kellőképpen részeg, hogy ne zavarja a hazugság.

– Azért keresett írószert, hogy levelet írjon nekem? – kérdezte.

– Igen. Természetesen.

– Mondja el, mi állt volna benne!

– Nem tudom – felelte a hölgy.

Hebegése elbűvölő volt. Az pedig egészen nyilvánvaló, hogy viszonyt akar kezdeményezni. Cameron az ismeretlen derekára fonta az ujjait, és gyengéden magához vonta. A női ruha kis turnűrje az ágyékához nyomódott, de meg is akadályozta abban, hogy azt érezze, amit akart.

Amikor a hölgy felnézett rá, valami megmozdult Cameronban. A hölgy rózsákéval keveredő illata, teste tapintása a keze alatt, ahogyan szőke haja a bőrét csiklandozta, mindez olyan érzéseket ébresztett benne, amelyeket rég halottnak hitt már. Kellett neki ez a nő, kívánta. Bele akart fulladni, kéjes sóhajokat előcsalni belőle, kis ideig élvezni vele a feledést.

Nyitott szájjal a nyakába csókolt, megízlelte a bőrét. Sós, édes, kissé fűszeres volt, de kevés. Cameron többet akart. Csak ritkán csókolt szájon nőket. A csók várakozást kelt, románc reményét ébreszti, és ő nem óhajtott románcot a hölgyeivel.

Most azonban tudni akarta, milyen íze van ennek a fiatal nőnek, aki egészen ártatlannak tetteti magát. Egy név ugrott be neki. Mrs…. Douglas? Halványan emlékezett rá, hogy odalent a hölgy mellett férj is állt, aki egyértelműen túl öreg hozzá. Bizonyára érdekházasságot kötött. Az ura valószínűleg évek óta nem ért már hozzá.

Cameron majd hozzáér, megízleli, aztán pedig kielégülten és boldogan küldi vissza a tehetetlen férjéhez. Ennek az istenverte, véget érni nem akaró mulatságnak legalább az egyik éjszakája nem lesz unalmas.

Cameron hátrahajtotta a hölgy fejét, és ajkát gyengéden a szájához érintette. Mrs. Douglas meglepődött, de nem lökte el magától, ő pedig gyengéden szétfeszítette az ajkát, és elmélyítette a csókot.

Testét kellemes tűz árasztotta el, amikor Mrs. Douglas is az ő szájába dugta a nyelvét, habozva, ám kíváncsian. Kissé ügyetlenül is, mintha régen nem csókolózott volna már, de Cameron azért biztos volt benne, hogy nem ez az első csókja. Két keze közé fogta a hölgy arcát, és engedte neki, hogy felderítse a száját.

A csók után megnyalta az asszony ajkát, és mézédesnek találta. Szája aztán a hölgy nyakára siklott, keze közben az ingváll kapcsait nyitogatta. A selyem könnyen szétnyílt, és Cameron félretolta, hogy megcsókolhassa az asszony mellét.

A Mrs. Douglas ajkát elhagyó kéjes hangtól izgalomba jött, a vágy gyorsabb haladásra biztatta. Ő azonban nem akart sietni. Lassan fog haladni, minden percet kiélvez. Az ingvállat lecsúsztatta az asszony derekára, és gyakorlott kézzel kibontotta fűzője szalagjait.

Ainsley azt hitte, emésztő lángok nyaldossák. Nem gondolta, hogy ez fog történni. Azt hitte, messze jár majd ettől a szobától, mire Cameron feljön, hogy nyugovóra térjen. A férfi azonban most olyan érzéseket csalt elő belőle, amelyekről ő azt hitte, soha többé nem fogja érezni őket.

A nyaklánc, amelyet elvett Cameron öltözőasztaláról, biztonságban volt az alsószoknyája begombolt zsebében. Eredetileg a keblébe akarta rejteni, de a smaragdok nagyok voltak, és ő félt, hogy körvonalaik kirajzolódnának az ingválla alatt. Szerencséjére meggondolta magát, mert különben Cameron kalandozó ujjai most rátaláltak volna az ékszerre.

A nyaklánc egy bizonyos Mrs. Jenningsé volt, Ainsley fivérének megözvegyült barátnőjéé. A hölgy könnyek között mesélte el Ainsley-nek, hogy Cameron szobájában felejtette a láncát, és az a gonosz ember most nem akarja visszaadni. Zsarolja vele, állította. Mrs. Jennings félt a lelepleződéstől, a botránytól. Ainsley-t felháborította Cameron viselkedése, és megígérte az özvegynek, hogy visszaszerzi a nyakláncát.

Most már értette, miért engedett Mrs. Jennings a lord csábításának. Cameron hatalmas alakja mellett Ainsley eltörpült, a férfi péklapát méretű keze alatt valósággal elveszett. Ahelyett azonban, hogy megrémült volna, olyan jól érezte magát a lord karjában, mintha csak itt lenne a helye. Veszélyes gondolat volt ez, nagyon is veszélyes.

Cameron csókokat nyomott Ainsley nyakára. Ő megérintette a férfi haját, s meglepte a selymessége. Lehelete kemenceforróságú volt, a szája égetett, az asszony már lángolt.

A fűző szalagjai engedtek, és Cameron keze Ainsley meztelen fenekére siklott. Őt egyszeriben arcon csapta a valóság. A hírhedt Cameron Mackenzie gyakorlott, csábító kézzel vetkőzteti, hogy aztán ágyba vigye. Csakhogy Ainsley Douglas nem kurtizán, sem pedig kikapós hölgy, aki szabadon hozhatja meg a döntéseit. Tisztességes házasságot kötött, hála fivérei éles eszének, és idősecske ura most a szobájukban várja.

John bizonyára a tűz felé nyújtja papucsba bújtatott lábát, és ültében már szundikál az újságja fölött. Kócos, ősz feje előrebukik, szemüvege az orrára csúszik. John Douglas hihetetlenül kedves, végtelenül türelmes férfi, aki tudja, fiatal feleségét sok minden jobban érdekelheti, mint az, hogy vele legyen. Ainsley szíve meg akart szakadni.

– Nem tehetem. – A szavak valósággal kiszakadtak belőle. Az csalta elő őket, amit helyesnek tartott. – Nem tehetem. Sajnálom, mylord.

Cameron abbahagyta, amit csinált. Szája az asszony nyakán maradt, keze a csupasz fenekén.

– Az uram jó ember – suttogta Ainsley. – Nagyon jó ember. Nem ezt érdemli tőlem.

A fenébe! Ezer ördög és pokol! – kiáltotta egy hang Cameronban. Egész teste tiltakozott, amikor visszahúzta a kezét. Ismerte a nőket, tudta, mikor kívánják egy férfi érintését. És Mrs. Douglas kívánta, amit ő kínált neki, kétségtelenül kívánta, hiába fátyolozta gyötrődés azt a szürke szemét. Készségességét Cameron tisztán érezte a rózsák illatán keresztül, és tudta, ha beléhatolna, nedves lenne, és megnyílna neki.

A férje nyilvánvalóan nem elégíti ki a vágyait. Nem számít, azért-e, mert nem tudja, vagy mert nem akarja. Az a lényeg, hogy nem teszi, másként ez a hölgy most nem állna készen őrá. Mrs. Douglas mégis nemet mondott a férje kedvéért. Ritka bátorság kell az ilyen döntéshez, olyan erő, amely Cam hölgyeiből hiányzott. Ők kielégülést akartak, és fütyültek rá, kit bántanak meg azzal, ha megkapják, amire vágynak.

Cameron összehúzta Mrs. Douglas fűzőjét, és begombolta az ingvállát. Aztán szembefordította magával, és ujjhegyeivel végigsimított az arcán.

– Menjen, Mrs. Douglas, és mondja el a derék urának, milyen szerencsés ember.

– Őszintén sajnálom, mylord.

Jóságos ég, éppen megpróbálta elcsábítani ezt a nőt, és még ő kér bocsánatot tőle! Cameron gyönyörre vágyott, puszta kéjre, a közösülés minden mást feledtető tüzére. Semmi többre. Azt hitte, az asszony ugyanezt keresi. Most viszont a hölgy azon aggódik, hogy kellemetlenséget okozott neki.

Cameron lehajolt hozzá, és még egyszer megcsókolta a készségesen szétnyíló ajkat. Az utolsó lehetséges pillanatig csókolta.

– Most már menjen!

Mrs. Douglas hálás mosollyal bólintott. Hálásan! Te jó ég! Cameron az ajtóhoz kísérte az asszonyt, még egyszer megcsókolta nedves ajkát, aztán kiengedte. Mrs. Douglas megfordult, hogy még mondjon valamit neki, ő azonban megrázta a fejét. Becsukta az ajtót, és kulcsra zárta. Homlokát a hűs fának nyomta, és hallgatta, hogyan megy végig az asszony az üres folyosón.

– Jó éjt, édes hölgy! – suttogta.